КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2025 року місто Київ.

Справа № 759/16920/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3239/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Стижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 20 вересня 2024 року (у складі судді Ул`яновської О.В.,інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ

У серпні 2024 р. позивачка звернулась до суду із зазначеними позовними вимогами, просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.07.2018 розірвано. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу розірвання шлюбу батько у вихованні сина участі не бере, коштів на його утримання не надає. Дитина постійно проживає з позивачем у Чеській Республіці, де син відвідує місцеву школу. ОСОБА_1 займається вихованням та утриманням ОСОБА_3 , забезпечує нормальні умови розвитку, піклується про його здоров`я, забезпечує усім необхідним. Батько до дитини не телефонує, не відповідає на дзвінки дитини, та не цікавиться його життям. Крім того, ОСОБА_2 не надає дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за кордон. Станом на 01.05.2024 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 47514 грн 29 коп. Оскільки, відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками щодо догляду та виховання сина, а також не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач вважала, що є правові підстави для позбавлення його батьківських прав.

Заочним Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументуючи апеляційну скаргу, зазначає, що з моменту розлучення і по сьогоднішній день відповідач проживає окремо, з початку 2022 року з дитиною не бачиться, на телефонні дзвінки дитини не відповідає, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, ігнорує потреби дитини. Батько дитини ОСОБА_2 з 2023 року мешкає і працює в Німеччині.

Вказує, що на прохання надати дозвіл для виїзду за кордон дитині під час війни - відмовив, хоча дитина потребує постійного медичного нагляду оскільки з трьох років хворіє бронхіальною астмою і проходить лікування в Чехії.

Вказує, що ОСОБА_2 станом на 01.05.2024 року має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 47514,29 грн. Точне місце перебування ОСОБА_2 не відоме.

Звертає увагу, що ухвалюючи рішення суд не врахував відсутність висновків Служби у справах дітей та сім 'ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області оскільки служба у справах дітей отримала документи для вивчення і з`ясування обставин після винесення рішення судом.

Вказує, що в суді першої інстанції позивачу задоволено клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позивач вчинила усі дії, передбачені Положення про Єдину судову інформаційно телекомунікаційну систему в призначений час і очікувала 40 хв., але судове засідання так і не розпочалось з невідомих причин, чим було порушено її права для надання пояснень і опитування дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду 16 жовтня 2024 року відкрито апеляційною провадження за вказаною апеляційною скаргою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , беручи участь в судовому розгляді в режимі відеоконференції, підтримала доводи апеляційної скарги. Інші учасники справи або їхні представники у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, а тому керуючись ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за їх відсутності.

Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року витребувано від Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської областідержавної адміністрації письмовий висновок, відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 січня 2025 року до Київського апеляційного суду від Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області надійшли письмові пояснення, в якому орган опіки та піклування повідомив, що через ігнорування позивачем та відповідачем Служби, відсутності можливості складення актів про оцінку потреб сім`ї/особи та про обстеження умов проживання, а також перебування малолітнього ОСОБА_3 за межами України - Служба позбавлена можливості скласти письмовий висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 .

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає за доцільним продовжити апеляційний розгляд за відсутності відповідного письмового висновку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків спрямованих на ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 (а.с. 7).

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 12).

Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості від 21.05.2024 виданої Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) по ВП НОМЕР_2 станом на 21.05.2024 заборгованість ОСОБА_2 становить 47514 грн 29 коп. (а.с. 16).

Згідно довідки підтвердження працевлаштування виданої у Празі 02.08.2024 ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює у компанії «Lab&Pharma» на посаді самостійного проектанта (а.с. 17, 18).

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 проживає з матір`ю в Чехії.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела , що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає найкращим інтересам дитини, не надала доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а тому дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Позбавлення ОСОБА_2 , батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачкою не доведено.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини сам по собі не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, однак наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначене відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року, справа № 523/20084/14-ц, провадження № 61-4802св18; від 25 жовтня 2018 року, справа № 522/7992/15-ц, провадження № 61-30611св18; від 16 січня 2019 року, справа № 199/5032/16-ц, провадження № 61-33806св18; від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц, провадження № 61-2322св19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17, провадження №61-7875св19; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц, провадження № 61-33492св18.

Посилання позивача на ненадання відповідачем дозволу для виїзду за кордон дитині також не слугує підставою для позбавлення батьківських прав, адже за частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 наразі перебуває з матір`ю в Чехії та дозволу на виїзд за кордон не потребує. З скрін-копії листування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 вбачається, що небажання останнього надавати дозвіл для виїзду за кордон малолітньому ОСОБА_3 зумовлено переживаннями батька через можливі загрози життю та здоров`ю дитини у зв`язку з війною в Україні (а.с. 13-14).

Доводи позивача про те, що батько не спілкується з дитиною по телефону та не бере участі в її вихованні також не свідчать про те, що така пасивна поведінка батька є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Позивачем не наведено, а судом не встановлено обставин, які б давали можливість суду зробити висновок, що не позбавлення відповідача батьківських прав може призвести до спричинення будь-якої шкоди дитині, її психічному та ментальному здоров`ю.

Колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Доводи апеляційної скарги, щодо не забезпечення судом першої інстанції розгляду справи в режимі відео-конференції та не заслуховування думки дитини на правильність рішення суду не вплинули. Крім того, апеляційним судом надана можливість позивачу взяти участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, проте остання в апеляційному суді не заявила клопотання про заслуховування судом думки дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про існування, передбачених законом підстав для скасування рішення суду.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення .

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382,ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києвавід 20 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус