Провадження № 2/638/1669/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2025 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І. П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якого увійшов житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

За життя дідусь проживав разом з родиною ОСОБА_5 у вказаному будинку. Батьком позивача зроблено капітальний ремонт та значно поліпшено умови проживання їхньої родини. Відповідач, яка є рідною тіткою позивачки та дочкою діда ОСОБА_4 , жодної участі ані в житті дідуся, ані в ремонті будинку не брала.

15.12.2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належне йому майно заповів ОСОБА_6 . Позивач зазначає, що оскільки позивач разом з дідусем проживали у спірному будинку на момент його смерті, були пов`язані побутом, тому має право на спадок після померлого дідуся на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Крім того, оскільки на момент смерті дідуся позивач була малолітньою особою, тому на підставі ст. 1241 ЦК України має безумовне право на спадщину.

З цих підстав ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. 15 грудня 2011 року.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечувала у зв`язку з їх необґрунтованістю. В обґрунтування своїх заперечень проти позову зазначила, що судами уже розглядалися справи з цим самим предметом, проте між іншими сторонами та з інших підстав. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджено дійсність оспорюваного заповіту. Позов ОСОБА_1 є аналогічним позову ОСОБА_7 (справа № 638/17708/23). По суті позовних вимог зазначила, що її зі ОСОБА_2 мати ОСОБА_8 мала обов`язкову часту у спадщині її покійного батька ОСОБА_4 , але вона у відповідності до ч. 2 ст. 1274 ЦК України відмовилась від неї на користь відповідача. Відповідач зазначає, що виконуючи волю покійного батька, ніколи раніше не заперечувала проти оформлення житлового будинку (житла позивачки) з надвірними будівлями з половиною земельної ділянки на батька позивачки, щоб на іншій половині побудувати житло для родини своєї доньки. Проте, проти цього заперечує батько позивачки, який бажає бути власником всієї земельної ділянки, перешкоджає оформлювати документи на житловий будинок і земельну ділянку.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна, від імені якої діє представник ОСОБА_9 , надали письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки основними підставами для визнання недійсним заповіту є: складання заповіту особою, яка не мала на це права, тобто недієздатною особою; складання заповіту з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення; при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Проте, позивачка як онука заповідача, не має обов`язкової частки у спадщині ані при відсутності заповіту, ані при його наявності, а відтак позовні вимоги є надуманими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства, а тому і не підлягають задоволенню. Дійсність заповіту встановлено у цивільній справі №638/10706/20.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проти позовних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю.

Позивачка та її законний представник в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Враховуючи положення ч. 1, 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутністю позивача та її законного представника.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, просила справу розглянути за її відсутністю.

Заслухавши представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належні йому на праві особистої приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Железняк Л.В., записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний о 13-30. Особу встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №2702.

Сторонами визнається та не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_13 ». Також сторонами визнається, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 02.07.2010 року, та відповідно онукою ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Харкові, про що складено відповідний актовий запис № 5521 від 15.04.2020 року, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 15.04.2020 року.

Після смерті ОСОБА_4 30 квітня 2020 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Т.В. зареєструвала спадкову справу № 14/2020, номер у спадковому реєстрі 65791460.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , посилається на те, що має безумовне право на спадщину, оскільки на час смерті діда була малолітньою та має право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до ст. 1216-1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1233-1234 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином, стаття 1257 ЦК України містить вичерпний перелік підстав недійсності заповіту.

Позивач у позовній заяві не посилався на наявність обставин, передбачених ст. 1257 ЦК України, і під час розгляду справи судом їх не встановлено.

Крім того, суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Вичерпний перелік спадкоємців, які мають обов`язкову частка у спадщині, міститься у ч. 1 ст. 1241 ЦК України, а саме: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

За частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у справі, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Реалізуючи, передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 липня 2022 року у справі № 918/662/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) суд касаційної інстанції дійшов висновку, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (постанова Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 757/9647/20-ц, провадження № 61-16307св21).

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Звертаючись до суду з позовом, особа зазначає у позовній заяві власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У такому разі на суд покладено обов`язок перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Верховного Суду від 03 грудня 2024 року у справі № 910/10683/21, від 10 грудня 2024 року у справі № 910/15208/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 924/101/24).

У справі, що розглядається, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є онукою заповідача ОСОБА_4 , відтак на час відкриття спадщини ОСОБА_1 не мала і не могла мати обов`язкової частки у спадщині, оскільки не належала до вичерпного переліку осіб, який міститься у ч. 1 ст. 1241 ЦК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що внаслідок складання заповідачем заповіту на користь відповідача будь-яким чином було порушено права позивачки, у зв`язку з чим відсутні підстави для судового захисту прав позивачки.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 10, 12-13, 77-81, 141, 259, 263-265, 267-268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Лариса Вячеславівна, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 20 лютого 2025 року.

Суддя І.П. Латка