СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7469/24

пр. № 2/759/393/25

17 лютого 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі представника позивача Д`яконової К.І. ,

представника відповідача Мироненко К.Б. ,

представника відповідача Столяр О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 ) про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

09.04.2024 р. ОСОБА_4 , яка представляє інтереси позивача, засобами поштового зв`язку звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить визнати недійсним договір поруки від 03 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідно до якого забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_7 за договором позики від 03.03.2021 р. у розмірі 2627660,00 грн.В обґрунтування позовних вимог вказує на перебування позивача та відповідача ОСОБА_5 у шлюбі з 1998 року. Під час укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору позики від 03.03.2021 р. на суму 2627660,00 грн. ОСОБА_5 без згоди дружини виступив поручителем ОСОБА_7 . Позивач вважає, що договір поруки від 03.03.2021 р. не відповідає вимогам закону, суперечить інтересам сім`ї та порушує її права та законні інтереси як співвласника об`єктів спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч. 2 ст. 65 СК України просить визнати договір поруки недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.05.2024 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

09.07.2024 р. від третьої особи ОСОБА_7 надійшли пояснення у яких вона вважає, що вимоги позивачки є правомірними та просить суд позов задовольнити. Вказує, що про укладення позикодавцем договору поруки з поручителем ОСОБА_5 позичальниці не було відомо аж до моменту ознайомлення з матеріалами судової справи №759/3615/24. Жодних грошових зобов`язань між позичальницею та ОСОБА_5 не було і немає. Позичальниця та ОСОБА_5 не пов`язані ні родинними, ні службовими зв`язками. 03 березня позикодавець цей договір позики не підписав, підписаний примірник позичальниці не повернув, гроші вона не отримала.

23.07.2024 р. від представника відповідача ОСОБА_6 адвоката Столяр О.І. надійшов відзив у якому зазначається про необґрунтованість позовних вимог. Вказує, що письмова згода дружини поручителя ОСОБА_4 не була потрібна, оскільки цей правочин не стосувався розпорядження спільним майном подружжя, а ОСОБА_5 , укладаючи оспорюваний договір поруки в якості поручителя, не здійснював розпорядження спільним майном подружжя, а став виключно учасником зобов`язальних правовідносин в межах договору поруки.

02.10.2024 р. до суду від представника позивача адвоката Д`яконової К.І. надійшла відповідь на відзив. Вказує, що режим спільної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, не зважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями. Таким чином, до оспорюваного договору поруки застосовуються положення ч. 2 ст. 65 СК України.

14.02.2025 р. від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі. Вказує, що обов`язки, взяті ОСОБА_5 відповідно до умов оспорюваного договору поруки - теж входять до складу спільного майна подружжя.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 адвокат Столяр О.І. позовні вимоги заперечує, просить відмовити у їх задоволенні, вказуючи на їх необґрунтованість.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Мироненко К.Б. вирішення позовних вимог покладає на розсуд суду.

У судове засідання третя особа та /або її представник не з`явились, свою заявою ОСОБА_7 проти проведення судового засідання за її відсутності не заперечує, позовні вимоги підтримує.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебувають у зареєстрованому шлюбу про що 27.09.1997 р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Уманської міської ради Черкаської області складено актовий запис №512 та видано відповідне свідоцтво.

03.03.2021 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір позики, за яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 2627660,00 грн., а позичальник зобов`язувався повернути отримані кошти до 01.06.2021 р.

Згідно п.4.1. договору, своїм підписом ОСОБА_7 підтвердила факт отримання нею грошових коштів у сумі 2627660,00 грн. від позикодавця.

Вказаний договір не посвідчувався нотаріально.

03.03.2021 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, яким забезпечено виконання зобов`язань громадянки України ОСОБА_7 , за договором позики, укладеним між позикодавцем та позичальником 03.03.2021 р.

Відповідно до п.1.1 договору поруки, згідно з основним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у сумі 2627660,00 грн. не пізніше 01.06.2021 р. У відповідності до цього договору поручитель відповідає перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи, але не обмежуючись, сплату суми позики у повному обсязі, неустойки, відшкодування збитків тощо.

Згідно п.1.2. договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед позикодавцем за виконання зобов`язань за основним договором.

Вказаний договір підписано сторонами, нотаріально не посвідчено.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_5 на праві власності належить ряд нерухомого майна.

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває справа №759/3615/24 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та пені за договором позики. Предметом позову є стягнення за договором позики, з яким оспорюваний договір поруки співвідноситься як забезпечувальний правочин.

У провадженні Києво-Святошинського районного суду перебуває справа №369/7175/24, провадження № 2/369/5372/24, за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики. У вказаному провадженні чоловіком позичальниці оспорюється основний договір позики, щодо якого оспорюваний Договір поруки є забезпечувальним правочином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання.

Згідно з вимогами статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Поряд із цим, для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Вказана позиція підтверджується постановою Верховного суду від 07.08.2019 р. справа № 753/18425/16-ц, провадження № 61-25094св18. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі N 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі N 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі N 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі N 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі N 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі N 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі N 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі N 133/2718/18.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя бути поручителем перед кредитором боржника за виконання грошового зобов`язання, оскільки договір поруки за своєю правовою природою є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Аналізуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що для укладення договору поруки (за яким поручителем виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто стає поручителем, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин і у випадку невиконання позичальником умов договору позики, поручитель відповідатиме за його зобов`язані в межах частки належного йому майна спільної сумісної власності подружжя.

Пояснення представника позивача про те, що обов`язки по договору поруки входять до складу спільного майна подружжя, суд оцінює критично, оскільки зобов`язання поручителя не мають свого зовнішнього предметного вираження. Спільне ж майно подружжя включає в себе: заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя, що мають об`єктивно виражену форму та у подальшому можуть бути поділеними між подружжям.

Щодо заперечень третьої особи ОСОБА_7 про неповідомлення її про факт укладення договору поруки, суд зазначає, що її згода як боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору поруки з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (ч. 2 статті 65 СК України).

Керуючись ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_4 ) про визнання недійсним договору поруки, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова