ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2489/24 Номер провадження 22-ц/814/502/25Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Приліпко І.Л.

представник відповідача адвокат Удовіченко І.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції виділені матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року, постановлену суддею Поповим М.С., повний текст ухвали складений дата не вказана

у справі за заявою представника ОСОБА_2 - адвоката Приліпко Ірини Леонідівни про забезпечення позову

у справі №531/2489/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

06.09.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Приліпко І.Л. звернуласядо суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 1 000 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.04.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 000 000 грн. ОСОБА_1 умови договору не виконує, що змусило ОСОБА_2 звернутися до нього з вимогою про дострокове повернення позики протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги. Лист-вимогу ОСОБА_1 отримав 06.05.2024, проте, станом на день звернення до суду грошове зобов`язання ним не було виконано.

У порядку забезпечення позову представником позивача адвокатом Приліпко І.Л. 13.09.2024 через систему «Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 із забороною усім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна, належного ОСОБА_1 , в межах суми 1 000 000 грн, а саме на: 1) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0027, площею 6,4999 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 294 911,68 грн; 2) земельну ділянку з кадастровим номером :00:005:0020, площею 4,6383 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 210 447,68 грн; 3) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0132, площею 6,4962 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 294 743,81 грн; 4) земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0201, площею 2 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район с. Володимирівка, нормативна грошова оцінка 1618,49 грн; 5) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0164, площею 6,496 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 29 4734,73 грн.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки у відповідача є можливість безперешкодно у будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, та здійснити всі можливі дії з метою унеможливлення виконання рішення суду у примусовому порядку, якщо рішення буде на користь позивача.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Приліпко Ірини Леонідівни про забезпечення позову - задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , із забороною всім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна, належного ОСОБА_1 , в межах суми 1 000 000,00 грн, а саме на:

1) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0027, площею 6,4999 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 294 911,68 грн;

2) земельну ділянку з кадастровим номером :00:005:0020, площею 4,6383 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 210 447,68 грн;

3) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0132, площею 6,4962 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 294 743,81 грн;

4) земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0164, площею 6,496 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Полтавська область Карлівський район, Максимівська сільська рада (за межами населеного пункту), нормативна грошова оцінка 294 734,73 грн, - до набрання рішення суду законної сили.

У задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки ціна позову, зазначена у розмірі 1 000 000 грн, тому є підстави для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0201, нормативна грошова оцінка якої складає 1618,49 грн. В іншій частині заява підлягає задоволенню, оскільки загальна нормативна грошова оцінка інших земельних ділянок складає 1 094 838,90 грн, що є найбільш наближеним до ціни позову, і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, накладаючи арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , суд першої інстанції належним чином не перевірив розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заяви про забезпечення позову з фактичною вартістю об`єктів нерухомості, на які накладається арешт. Зазначає, що ні в заяві, ні в позові позивачем не зазначено, в якій формі (готівковій чи безготівковій) кошти передавалися відповідачу. При цьому відповідач заперечує отримання ним вказаної позики, договір ним особисто не підписувався. Звертає увагу, що згідно умов договору, повернення зазначеної в цьому договору суми позики, може мати місце за бажанням позичальника рівновеликими частинами, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 25.04.2025. Пред`явлення вимоги про повернення боргу у відповідності до ч.2 ст. 1049 ЦК України може мати місце у випадку, якщо договором не встановлений строк повернення позики, або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги. Також зазначає, що заявник жодним чином не довів намірів ОСОБА_1 відчужити земельні ділянки, на які просив накласти арешт, або чинити будь-які перешкоди у виконанні рішення суду. Посилання про можливість відчуження земельних ділянок на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Приліпко І.Л. просить залишити її без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи встановлено, що у провадженні Карлівського районного суду Полтавської області перебуває справа №531/2489/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Предметом позову у цій справі є стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 000 000 грн у зв`язку з невиконанням договору позики, укладеного 25.04.2023 між цими сторонами.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник позивача зазначала, що у відповідача є можливість безперешкодно в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, та здійснити всі можливі дії з метою унеможливлення виконання рішення суду в примусовому порядку, якщо рішення буде ухвалене на користь позивача. Є всі підстави, що дізнавшись про позов, відповідач відчужить наявне в нього майно лише для того, щоб нічого не сплачувати позивачу. Більше того, відповідач здійснює моральний тиск на позивача шляхом подання безпідставних заяв про вчинення кримінальних правопорушень.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що такі заходи забезпечення є співмірними із заявленими позивачем вимогами та заборона відчуження носить тимчасовий характер до ухвалення рішення по справі, а встановлені судом обставини дають підстави припускати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з врахуванням наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

У справі, яка є предметом даного апеляційного перегляду, суд першої інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо виконання договору позики та стягнення заборгованості, у зв`язку з порушенням умов його виконання.

Колегія суддів також наголошує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не лише під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, - ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Зокрема, переглядаючи законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, а також з метою пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, для з`ясування обсягу позовних вимог, даних про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, колегія судів встановила наступне.

На розгляд апеляційного суду надійшли виділені матеріали цивільної справи №531/2489/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», звернути увагу судів на те, що відповідно до частин 9, 10 ст. 153 ЦПК (1618-15) ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження, на відміну від ухвали про скасування цього забезпечення, не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Для забезпечення виконання цих норм як спеціальних, на відміну від загальної - ст. 296 ЦПК (1618-15), та розгляду справи в установлені строки необхідно в разі оскарження ухвали про забезпечення позову направляти суду апеляційної інстанції виділені відповідні матеріали (копії позовної заяви й заяви про забезпечення позову, оригінал оскарженої ухвали, копії документів про звернення її до виконання тощо) та вживати заходів до подальшого розгляду справи по суті заявлених вимог. Після розгляду скарги апеляційним судом зазначені матеріали долучають до матеріалів цивільної справи.

Виділені матеріали цивільної справи містять ксерокопію договору позики від 25.04.2023, з якої вбачається, що ОСОБА_2 (позикодавець) і ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір про нижченаведене: 1. Позикодавець передає позичальнику у власність 1 000 000 гривень на термін 2 (два) роки, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму в обумовлений термін. 2. Повернення зазначеної в цьому договорі суми може мати місцем за бажанням позичальника протягом різновеликими частками, однак останній внесок повинний бути зроблений не пізніше 25.04.2025. 3. У випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 0,5% від суми, що залишилася, за кожен день прострочення. 4. Цей договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі грошей позикодавцем позичальнику. 5. Складений в двох екземплярах, кожний з яких має однакову силу (а.с. 10 виділених матеріалів справи).

Зі змісту ксерокопії договору позики від 25.04.2023 вбачається, що строк повернення позики визначено сторонами 25.04.2025, який не настав. Умови щодо дострокового повернення суми позики, договір не містить. Договором передбачено, що повернення суми позики може мати місцем за бажанням позичальника протягом вказаного строку 2 роки різновеликими частками, але конкретно періоди для повернення боргу та розмір часток не визначено договором.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що до заяви про забезпечення позову долучена копія договору позики від 25.04.2023, що ні у заяві про забезпечення позову, ні в самій позовній заяві позивачем не зазначено, в якій формі (готівковій чи безготівковій) кошти передавалися відповідачу, відповідач зазначає, що кошти ним не отримувалися і вказаний договір позики ним особисто не підписувався.

По справі вбачається, що стороною позивача не було надано суду оригінал договору позики від 25.04.2023.

Згідно відповіді Карлівського районного суду Полтавської області від 20.12.2024, у провадженні вказаного суду перебуває цивільна справа №531/2489/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Ухвалою суду від 28.11.2024 клопотання представника відповідача адвоката Удовіченка І.О. задоволено та витребувано у позивача ОСОБА_2 , зобов`язавши надати суду протягом п`яти днів з моменту отримання копії повного тексту ухвали, оригінал договору позики від 25.04.2023. повний текст ухвали було виготовлено 03.12.2024, Копію повного тексту ухвали було отримано представником позивача адвокатом Приліпко І.Л. 04.12.2024, про що свідчить довідка про доставку електронного листа на аркуші справи 122. До теперішнього часу до Карлівського районного суду витребуваний ухвалу суду оригінал документу не надходив, тому суд позбавлений можливості виготовити з нього копію та надіслати на адресу апеляційного суду (а.с. 118 виділених матеріалів справи).

13.01.2025 до апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача ОСОБА_2 щодо надання оригіналу договору позики від 25.04.2023 (а.с. 127 виділених матеріалів справи), згідно яких позивач ОСОБА_2 повідомляє суд, що оригінал договору позики від 25.04.2023 перебуває на зберіганні СТОВ «Світоч», нею вживалися усі заходи для його своєчасного отримання. Натомість, на її лист про видачу договору позики СТОВ «Світоч» повідомило, що відсутня об`єктивна можливість у його наданні, так як він пошкоджений у зв`язку з проривом труби в товаристві і наразі здійснюються заходи щодо його відновлення. До цих пояснень додано: договір зберігання від 28.04.2023; акт приймання-передачі від 28.04.2023; акт службового розслідування причин затоплення приміщення від 30.08.2024 (а.с. 130-132 виділених матеріалів справи).

Крім цього, позивачем ОСОБА_2 апеляційному суду була надана ксерокопія копії договору позики від 25.04.2023 (в якості доказу на підтвердження факту укладення договору позики), на якому міститься прямокутний штамп «згідно з оригіналом 10 липня 202(2) чи то (3) (остання цифра нечітка із-за накладеного на дату підпису) нотаріус Пусан В.С.» (а.с. 129 виділених матеріалів справи).

У судовому засіданні 13.01.2025 представник позивача вказала, що на штампі вказана дата «10 липня 2022», що підтверджується технічним записом судового засідання від 13.01.2025.

Проте, виходячи з дати укладення договору від 25.04.2023, то він не міг бути засвідчений нотаріусом 10 липня 2022, бо його ще не існувало.

14.02.2025 до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Приліпко І.Л., в якій вона зазначає, що копія спірного договору позики засвідчена саме 10 липня 2023, тобто в момент здійснення нотаріальних дій щодо купівлі ОСОБА_1 земельної ділянки. Інших належних та достовірних доказів на підтвердження цього стороною позивача не надано.

Виходячи з того, що дата засвідчення нотаріусом копії договору від 25.04.2025 викликає сумніви, є нечіткою, оригінал копії договору позики від 24.04.2023, посвідчений нотаріусом 10 липня 202(2) чи то (3) апеляційному суду не надано, колегія суддів вважає, що наданий доказ є неналежним та недостовірним, тому не бере його до уваги.

Таким чином, перевіряючи позицію відповідача, який вказує, що договір позики від 25.04.2023 він не укладав і не підписував його, що стороною позивача суду не надано оригінал договору позики від 25.04.2023, і беручи до уваги судову практику, яка склалася, що відсутність оригіналу договору позики позбавляє можливості провести почеркознавчу експертизу підпису позичальника, а також є підставою для відмови у позові, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що за встановлених фактичних обставин, виходячи із доказів, які містяться у виділених матеріалах справи, та наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, дослідивши їх з метою пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позов, то відсутні правові підстави для задоволення заяви представника ОСОБА_2 адвоката Приліпко І.Л. про забезпечення позову.

Крім цього колегія суддів звертає увагу на те, що земельні ділянки, на які накладено арешт за ухвалою суду від 16.09.2024, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, дата формування довідки 04.09.2024, наданої адвокатом Приліпко І.Л., перебувають в оренді СТОВ «Світоч», одним із власників якого (50%) є позивач ОСОБА_2 , договори укладені між власником земельних ділянок ОСОБА_1 та СТОВ «Світоч», зокрема: - земельна ділянка, кадастровий номер :00:001:0027 (площею 6,4999 га), договір оренди від 27.01.2014, строком на 35 років, до 27.01.2049, з автоматичним продовженням дії договору; - земельна ділянка, кадастровий номер :00:005:0020 (площею 4,6383 га), договір оренди від 31.03.2018, строком на 35 років, до 31.03.2053, з автоматичним продовженням дії договору; - земельна ділянка, кадастровий номер :00:001:0132 (площею 6,4962 га), договір оренди від 01.01.2023, строком на 30 років, до 31.12.2052, з автоматичним продовженням дії договору; - земельна ділянка, кадастровий номер :00:001:0164 (площею 6,496 га), договір оренди від 31.03.2018, строком на 35 років, до 31.03.2053, з автоматичним продовженням дії договору (а.с. 14-17 виділених матеріалів справи).

Таким чином, земельні ділянки, на які накладено арешт, згідно договорів оренди перебувають в оренді СТОВ «Світоч», учасником якого є позивач ОСОБА_2 , якій належить 50%.

Убачається, що, подаючи заяву про забезпечення позову представник ОСОБА_2 адвокат Приліпко І.Л. обґрунтовувала її лише тим, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач ОСОБА_1 може розпорядитися належним йому на праві власності нерухомим майном.

Проте, будь-яких даних стосовно того, що ОСОБА_1 може вчинити такі дії, суду не надано.

Саме лише посилання у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача ОСОБА_1 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву представника позивача про забезпечення позову у заявлений ним спосіб, прийшов до помилкового висновку, оскільки не врахував, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття таких заходів, чого позивачем у даному випадку здійснено не було.

Встановивши, вищенаведені порушення процесуального закону допущенні судом першої інстанції при вирішенні заяви про забезпечення позову, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Сторона позивача за умови надання суду належних та допустимих доказів щодо обґрунтовування підстав застосування та доцільності вжиття вказаних заходів забезпечення позову не позбавлена повторного звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 4, 376 ч.4, 381 -384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 16 вересня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Приліпко Ірини Леонідівни про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов