КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3429/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Качмара Вячеслава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Симоненка Тараса Віктровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна про визнання іпотечного договору недійсним; скасування рішень про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І., в якому просив суд визнати недійсним з моменту укладення Іпотечний договір квартири, посвідчений 31 березня 2016р. третьою особою та зареєстрований в реєстрі за № 603, згідно якого відповідач ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передав в іпотеку відповідачці ОСОБА_2 , як іпотекодержателю, чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29129533 від 06 квітня 2016р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку № 14046724 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м., скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29049169 від 31 березня 2016р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження № 13971116 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він успадкував від своєї матері ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

В березні 2010р. його матір за відповідним договором позики, з урахуванням внесених 02 червня 2010р. змін, взяла в борг у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 2260582,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками м. Києва становить 229721,00 євро. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики цього дня ОСОБА_4 за договором іпотеки передала ОСОБА_5 в іпотеку спірну квартиру.

Також, 03 березня 2010р. ОСОБА_4 уклала нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. В подальшому, 20 жовтня 2015р. ОСОБА_5 відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та вищезазначеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя уклав договір купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_6 який, в свою чергу, продав за договором купівлі-продажу від 31 березня 2016р. спірну квартиру відповідачу ОСОБА_1

31 березня 2016р., відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку за спірним іпотечним договором квартиру відповідачці ОСОБА_2 , як забезпечення повернення грошей за відповідним договором позики.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у цивільній справі № 761/37287/16-к, залишеною буз змін постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021р., договір купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2015р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнано недійсним та витребувано вищезазначену квартиру від ОСОБА_1 на користь її правомірного власника - ОСОБА_4 ..

Проте наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого обтяження іпотекою та заборони на відчуження квартири порушують право власності позивача на спірну квартиру, зокрема право розпорядження цією квартирою.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого порушеного права позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення Іпотечний договір квартири, який посвідчений 31 березня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою Світланою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 603.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29129533 від 06 квітня 2016 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку №14046724 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 71,8 кв.м..

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29049169 від 31 березня 2016 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження №13971116 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 71,8 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір по 1488 грн 60 коп. з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Качмар В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що станом на день укладення відповідачем договору купівлі-продажу предмета іпотеки (31.03.2016 року), Державний реєстр прав на нерухоме майно містив відомості про те, що власником предмета іпотеки є ОСОБА_6 ..

Станом на день укладення відповідачем договору іпотеки (31.03.2016 року), Державний реєстр прав на нерухоме майно містив відомості про те, що власником предмета іпотеки є відповідач.

Посилався на те, що укладений 31.03.2016 року між ОСОБА_6 та відповідачем договір купівлі-продажу предмета іпотеки - ніким не оспорювався, також не існує судових рішень, якими такий договір було визнано недійсним.

Станом на 31.03.2016 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Відповідачем, ОСОБА_2 та позивачем не існувало спорів щодо права власності на предмет іпотеки.

Зауважив, що ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом (про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу предмета іпотеки, про витребування предмета іпотеки у відповідача) лише у жовтні 2016 року, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.10.2016 у справі 761/37287/16-ц.

Станом на 31.03.2016 року відповідач не був обізнаний про спірні правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

Вважає, що відповідач є добросовісним набувачем предмета іпотеки, оскільки передаючи предмет іпотеки в іпотеку до ОСОБА_2 , відповідач діяв добросовісно, розумно, та не вчиняв зловживання правами.

Посилався на те, що у матеріалах справи відсутні докази, з яких вбачається, що Державний реєстр прав на нерухоме майно містить відомості про зареєстровані речові права позивача на предмет іпотеки.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався також на те, що якщо позивач дійсно є власником предмета іпотеки, то, починаючи з 02.04.2019 року, відповідач не є іпотекодавцем за договором іпотеки, що був укладений 31.03.2016 року між відповідачем та ОСОБА_2 , оскільки позивач набув статус іпотекодавця за таким договором.

Станом на день прийняття спадщини, позивач був обізнаний про укладений 31.03.2016 року між відповідачем та ОСОБА_2 договір іпотеки, а тому не міг не знати, що у випадку переходу до позивача права власності на предмет іпотеки, позивач набуде статус іпотекодавця за таким договором.

Починаючи з 02.04.2019 року відповідач не є стороною договору іпотеки, що був укладений 31.03.2016 між відповідачем та ОСОБА_2 , тому відповідач є неналежним відповідачем за позовом позивача у справі № 761/18603/22.

Апеляційна скарга містить також заперечення щодо ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2023 року про витребування доказів, та обгрунтовані тим, що 28.03.2023 року представник позивача адвокат Віталій Луценко звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів. Водночас на переконання апелянта, таке клопотання не відповідає вимогам, що встановлені ч. 2 ст. 84 ЦПК України, а саме не містить відомостей про вжиті позивачем заходи для отримання доказів самостійно, про докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Вважає, що представник позивача не вжив залежних від нього заходів щодо отримання копій документів, які містяться в реєстраційній справі, та звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів за відсутності у нього перешкод в самостійному отриманні копій таких документів. Тому у суду першої інстанції не було встановлених процесуальним законом підстав для задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів.

Крім того зазначав, що позивач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про поновлення процесуального строку на подання клопотання від 28.03.2023 року про витребування доказів та не надав до місцевого суду доказів, які містять відомості про обставини, які перешкоджали позивачу подати до суду клопотання від 28.03.2023 року про витребування доказів разом з позовною заявою.

З наведених підстав відповідач вважає, що відсутні підстави для врахування судом доказів, які були отримані на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 13.06.2023 року про витребування доказів.

Також не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 18 жовтня 2024 року адвокат Симоненко Т.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що оскільки не існує рішення суду, яким визнано недійсним укладений 31.03.2016 року між ОСОБА_6 та відповідачем договір купівлі-продажу предмета іпотеки, то в силу вимог ст. 204 ЦК України, такий договір є дійсним та правомірним.

ОСОБА_1 набув право власності на предмет іпотеки на підставі дійсного (правомірного) договору-купівлі продажу, а не на підставі запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що визнання недійсним укладеного 20.10.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу та витребування квартири у ОСОБА_7 не є визначеною законом підставою для визнання недійсним укладеного 31.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу квартири, не призводить до недійсності або нікчемності укладеного 31.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу квартири, не є визначеною законом підставою для визнання недійсним укладеного 31.03.2016 року між ОСОБА_7 та відповідачем іпотечного договору, не призводить до недійсності або нікчемності укладеного 31.03.2016 року між ОСОБА_7 та відповідачем іпотечного договору, не призводить до припинення іпотеки. Оскільки укладений 20.10.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу є правомірним та дійсним, та оскільки відомості, що містяться в Державному реєстрі прав на нерухоме майно - відповідають такому дійсному та правомірному договору, то відсутні підстави вважати, що при укладенні іпотечного договору відповідач порушила вимоги Цивільного кодексу України

Відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що укладання спірного іпотечного договору квартири суперечить як вищезазначеним положенням статей 203, 215 ЦК України, так і такій загальній засаді цивільного законодавства, як добросовісність. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_7 та/або відповідач діяли недобросовісно при укладенні договору іпотеки. Позовна заява не містить посилань на нібито недобросовісність ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2

10 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційні скарги від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Луценка В.А., просив в задоволенні апеляційних скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

11 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від приватного нотаріуса Карташової С.І., просила суд апеляційної інстанції слухати справу за її відсутності, з огляду на велику завантаженість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_5 не виконавши вимоги Закону України «Про іпотеку», вчиняючи перешкоди ОСОБА_4 у виконанні свого обов`язку щодо повернення боргу, не набув права на звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб, шляхом його продажу за договором купівлі-продажу. Спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 поза її волею, та була витребувана на її користь. Вказані факти є доведеними у межах розгляду цивільної справи № 761/37287/16-ц.

Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 не був власником квартири на момент укладання спірного іпотечного договору. Наявність запису про право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не спростовує цього висновку, оскільки сама по собі державна реєстрація речових прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019р. у справі № 521/8368/15-ц, від 17 липня 2024р. у справі № 283/1378/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

В п. 8.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 року у справі №496/1059/18 зазначено, що «для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.

Судове рішення про задоволення такого позову, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном».

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 листопада 1996р. ОСОБА_4 (матір`ю позивача) було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору позики від 03 березня 2010р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за №358, та договору про внесення змін до нього від 02 червня 2010р., посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №1162, ОСОБА_4 є позичальником грошових коштів у розмірі 2260582,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 229721,00 євро. Позикодавцем зазначеної суми грошових коштів є ОСОБА_5 ..

Того ж дня, 03 березня 2010р. між тими ж сторонами: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були укладені також:

- договір іпотеки, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №359;

- договір про задоволення вимог іпотекодержателя та зареєстрований в реєстрі за №361.

Згідно з договором іпотеки від 03 березня 2010р. цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця, на підставі договору позики, посвідченого 03 березня 2010р. Анохіною В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 358, (надалі - основний договір), на суму 1811912,00 грн. (п. 1.1 договору); у забезпечення виконання зобов`язання за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору).

20 жовтня 2015р. ОСОБА_5 , від імені якого діяв його представник відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого нотаріально 03 березня 2010р. за № 361, укладено договір купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_6 ..

В подальшому, 31 березня 2016р. ОСОБА_6 продав цю квартиру відповідачу ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 31 березня 2016 року.

Також цього ж дня, 31 березня 2016р., відповідач ОСОБА_1 за іпотечним договором квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрованим за № 603, передав спірну квартиру в іпотеку відповідачці ОСОБА_2 ..

Ця іпотека приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 березня 2016р., номер запису про іпотеку: 14046724, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 29129533 від 06 квітня 2016р. 15:06:08.

Також, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. накладено заборону на відчуження спірної квартири про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження № 13971116, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29049169 від 31 березня 2016р.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у справі № 761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021р., визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2015р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., та зареєстрований в реєстрі за № 3298. Також цією постановою витребувано від відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 вищезазначену спірну квартиру.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., від 01 вересня 2022р. спадкоємцем цієї квартири є позивач у справі ОСОБА_3 ..

Судом встановлено, що відповідачі в спірну квартиру ніколи не вселялись та не жили в ній, ключів від неї не мають. У спірній квартирі проживала покійна ОСОБА_4 , а наразі проживає її син - позивач у справі.

З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи позовні вимоги, оскільки встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 02.04.2019 року у справі № 761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29.04.2021 року, ОСОБА_4 визнано правомірним власником, та перший договір купівлі-продажу квартири (договір від 20.10.2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) у ланцюгу продажів квартири визнано недійсним, отже ОСОБА_1 (як останній покупець) не набув права власності на квартиру, а тому не мав права передавати її в іпотеку за іпотечним договором.

Доводи апеляційних скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем предмета іпотеки, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем права застави на квартиру, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як встановлено в рамках справи 761/37287/16-ц, квартира вибула з володіння ОСОБА_4 поза її волею, у подальшому була повторно відчужена, право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_1 , та витребувана від останнього володільця на користь її правомірного власника, тому з огляду на встановлені обставини, в суду відсутні підстави вважати, що відповідачі у даній справі діяли добросовісно, розумно та не вчиняли зловживання правом. Крім того, як встановлено в суді, відповідачі ніколи не оглядали та не заходили в спірну квартиру, ключів від неї не мають.

Доводи апеляційних скарг про те, що у матеріалах справи відсутні докази, з яких вбачається, що Державний реєстр прав на нерухоме майно містить відомості про зареєстровані права позивача на квартиру, у тому числі станом на 31.03.2016 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачу про укладення оспорюваного іпотечного договору стало відмово під час оформлення свідоцтва про право на спадщину (01.09.2022 року).

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Качмара Вячеслава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Симоненка Тараса Віктровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «13» лютого 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник