У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 643/3379/22

провадження № 61-16925ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Белінського Олексія Вікторовича на постанову Харківського апеляційного суду

від 12 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа- приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області Кішкіна Олена Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування від 15 січня 2022 року частки квартири

АДРЕСА_1 .

Вказував, що йому на праві спільної часткової власності належала частина квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).

ІНФОРМАЦІЯ_1 він подарував квартиру ОСОБА_1 , яка є донькою його колишньої дружини ОСОБА_3 .

До укладення договору його змусив збіг тяжких обставин, а саме з грудня

2021 року його стан здоров`я різко погіршився, йому було рекомендовано подальше лікування в онкологічному відділенні та проведення термінового хірургічного втручання.

Вказував, що договір був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме онкологічної хвороби та її лікування.

17 квітня 2024 року рішенням Московського районного суду м. Харкова позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Суд мотивував судове рішення тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності на момент укладення договору дарування в нього тяжкої хвороби, що мало наслідком перебування його в критичному стані та змусило укласти оспорюваний договір з метою усунення або зменшення тяжких для себе обставин. Суд вважав, що відсутній наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням позивачем правочину.

12 листопада 2024 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування частки квартири

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кішкіной О. О., зареєстрований в реєстрі за № 136.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договір дарування було укладено ОСОБА_2 на вкрай невигідних для нього умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало його внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд).

Апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, але неповно з`ясував обставини в справі внаслідок неналежної оцінки наявних в матеріалах справи доказів та помилково вважав, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним недоведені.

19 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Белінський О. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова

від 17 квітня 2024 року залишити в силі.

У касаційній скарзі наведені доводи стосовно оскарження постанови апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20, від 22 вересня 2023 року в справі № 711/4680/21.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виснувала про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Правовідносини сторін за договором дарування регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібні правові висновки сформульовані в постановах Верховного Суду

від 26 вересня 2018 року в справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року в справі № 216/6077/14-ц (провадження

№ 61-13459св18), від 05 травня 2020 року в справі № 462/3280/17 (провадження

№ 61-5148св19), від 12 березня 2021 року в справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року в справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року в справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року в справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що 15 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кішкіною О. О., зареєстрований в реєстрі за №136.

Умовами договору дарування визначено, що дарувальник ОСОБА_2 подарував, а обдаровувана ОСОБА_1 прийняла в дар частку квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 18,7 кв. м, загальною площею 36,5 кв. м .

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 25 грудня 1985 року донині.

До 29 квітня 1999 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Згідно з копією виписки з медичної карти від 21 грудня 2021 року № 8802, листа директора Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня

№ 2 ім. проф. Шалімова» Харківської міської ради (далі - КНП «Міська клінічна лікарня № 2 ім. проф. Шалімова» ХМР) ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в зазначеній медичній установі з 09 до 21 грудня 2021 року з діагнозом «новоутворення дистальної третини сигмовидної кишки, хронічний спастичний коліт. Загострення. Хронічний гастродуоденіт. Стеатоз печінки. Гепертонічна хвороба». У результаті проведеного лікування стан хворого дещо поліпшився. Рекомендовано подальше лікування в онкологічному відділені. Під час лікування ОСОБА_2 потребував часткового стороннього догляду та після лікування пацієнт потребував стороннього догляду.

16 грудня 2021 року ОСОБА_2 видано направлення на патологістологічне дослідження. Згідно з висновком лікаря-ендоскопіста КНП «Міська клінічна лікарня № 2 ім. проф. Шалімова» ХМР від 16 грудня 2021 року, консультативним висновком спеціаліста від 04 січня 2022 року № 73478 встановлений попередньо діагноз « Са сигмоподібної кишки та Neo передміхурової залози », надані рекомендації щодо дообстеження.

14 січня 2022 року Комунальним некомерційним підприємством «Обласний центр онкології» Харківської обласної ради (далі - КНП «Обласний центр онкології» ХОР) ОСОБА_2 видано направлення на паталогістологічне дослідження.

Згідно з випискою з амбулаторної картки № 73478 КНП «Обласного центру онкології» ХОР, виписки з амбулаторної картки стаціонарного хворого № ОХ421, виписки з амбулаторної картки стаціонарного хворого № ОХ767, довідки КНП «Обласного центру онкології» ХОР, листа КНП «Обласний центр онкології» ХОР

від 04 вересня 2023 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 24 січня до 02 лютого 2022 року, з 04 до 07 лютого 2022 року та 25 січня 2022 року був прооперований, виписаний з рекомендаціями спостереження лікарів, уникнення фізичних навантажень, продовженні приймання ліків, тощо.

Суд апеляційної інстанції правильно виснував, що, обґрунтовуючи недійсність укладеного договору з посиланням на норми статті 233 ЦК України, ОСОБА_2 надав належні, допустимі та достатні докази на підтвердження наявності тяжких обставин, за яких відбулось укладення правочину, що не відповідав його внутрішній волі, а саме: з 09 до 21 грудня 2021 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні з діагнозом новоутворення сигмовидної кишки, під час якого потребував часткового стороннього догляду, а після виписки - стороннього догляду та термінового хірургічного втручання.

З 24 січня до 02 лютого 2022 року та з 04 до 07 лютого 2022 року позивач перебував в стаціонарі; 25 січня 2022 року переніс операцію; спірна частина квартира є його єдиним житлом, де він зареєстрований та після укладення договору дарування продовжує в ній проживати, оплачувати комунальні послуги.

Суд правильно вважав зазначені обставини такими, що є тяжкими в розумінні статті 233 ЦК України і можуть бути підставами для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 09 березня 2023 року в справі

№ 686/2093/20, від 22 вересня 2023 року в справі № 711/4680/21.

Посилання на постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права в різних справах, хоч і в подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки в справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Крім того, не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

З метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд, насамперед, має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 в справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2023 року в справі № 711/4680/21 касаційним судом встановлено, що суди попередніх інстанцій врахували, що надані позивачем медичні документи датовані 07 червня 2021 року, 28 липня 2022 року та 06 грудня 2022 року, а оспорюваний договір дарування був укладений

28 січня 2021 року. Будь-яких доказів, які свідчать про те, що на момент укладання договору дарування позивач хворів саме на тяжку хворобу, позивачем та його представником суду не надано. Подана медична документація не підтверджує того, що стан здоров`я позивача був в критичному стані. Крім того, сам позивач зазначав, що він має вроджену ваду серця, тому відсутні підстави вважати, що оспорюваний правочин укладено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, викликаних хворобою.

Також суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували, що не є тяжкою обставиною в розумінні статті 233 ЦК України наявність у позивача заборгованості перед відповідачем та кредитними установами.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 березня

2023 року в справі № 686/2093/20.

Тому посилання на неврахування вказаних висновків судом апеляційної інстанції є помилковим.

У цій справі після виписки з лікарні за 10 днів до проведення операції щодо онкологічного захворювання ОСОБА_2 подарував єдине належне йому житло ОСОБА_1 . Після укладення договору дарування позивач продовжив проживати в спірній квартирі та утримувати її.

Апеляційний суд також встановив, що показання допитаних в суді першої інстанції свідків не суперечать одне одному та не спростовуються іншими зібраними в справі доказам, вказують на те, що договір дарування був укладений ОСОБА_2 з метою усунення тяжких наслідків його хвороби та отримання допомоги

ОСОБА_1 . Укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 діяв добровільно. Водночас судом не встановлено та сторонами не доведено, що під час укладення спірного договору позивач діяв під впливом помилки, омани або насильства.

Отже, тяжка хвороба ОСОБА_2 та його потреба в операції з наступними реабілітацією та лікуванням вказують на перебування позивача станом на час укладення договору в напруженому психічному стані, що посилювалось відсутністю людини, яка б могла забезпечити йому сторонню допомогу як до, так і після операції, та знаходяться у причино-наслідковому зв`язку з укладенням оспорюваного правочину. Тобто такий договір дарування був укладений

ОСОБА_2 виключно для зменшення тяжких обставин, пов`язаних з його хворобою, шляхом отримання допомоги від ОСОБА_1 .

Договір дарування було укладено на вкрай невигідних для позивача умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало його внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бєлінського О. В.необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Белінського Олексія Вікторовича на постанову Харківського апеляційного суду від 12 листопада

2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області Кішкіна Олена Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська