Номер провадження: 22-ц/813/795/25
Справа № 496/3092/16-ц
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «УкрСиббанк»

представник позивача - Безушко Вікторія Валеріївна

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній був виданий кредит у розмірі 150000 доларів США, зі строком погашення до 17 листопада 2021 року зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дня видачі кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 10,30% річних.

Додатковою угодою строки кінцевого повернення кредиту змінені до 17 листопада 2031р. З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вищезазначеним кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 17 листопада 2006 року було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором.

Умови кредитного договору щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів ОСОБА_1 були порушені, тому позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 21.06.2016 становить 188242,06 доларів США (що за курсом НБУ станом на 21.06.2016 р. становила 4688900,01 грн.) та 752649,87 грн., з яких 125483,50 доларів США кредитна заборгованість, 62758,56 доларів США заборгованість по процентам, 112259,60 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 640390,27 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, а також просить стягнути судовий збір.

Рух справи

02.09.2016 представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 21.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентами - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06.07.2023апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Безушко Вікторії Валеріївни залишено без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року залишити без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.10.2023 касаційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї постанови зазначив, що він частково погоджується з висновками суду першої інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Разом з тим постанова апеляційного суду не містить жодних мотивів щодо рішення суду першої інстанції в частині вимог, заявлених до боржника, та застосування районним судом позовної давності, а також обґрунтованості/необґрунтованості доводів апеляційної скарги банку в цій частині, про що банк зазначає у касаційній скарзі.

Крім цього, вказуючи, що, направивши боржнику 03 вересня 2012 року вимогу про дострокове повернення кредиту, банк на підставі статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, суд апеляційної інстанції не спростував доводи банку про те, що жодної вимоги про дострокове повернення кредиту від 03 вересня 2012 року банк не направляв; не звернув уваги та не надав оцінки тому, що ОСОБА_1 не виконала ухвалу районного суду від 13 лютого 2020 року про витребування у неї оригіналу вимоги та не оцінив надану копію вимоги на предмет належності і допустимості її як доказу, адже саме по собі посилання ОСОБА_1 про неможливість надання витребуваного доказу з підстав передання його до адвокатського бюро з яким уклала договір, не є поважною причиною невиконання ухвали суду. Без встановлення фактичних обставин справи неможливо встановити дату зміни строку виконання кредитного договору, початок перебігу позовної давності та шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя; неможливо встановити чи має місце пропуск позовної давності з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання, а не з дати останнього платежу, як зазначив суд першої інстанції, тобто вирішити спір по суті заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентами - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що умовами договору надання кредиту не заборонено листування клієнта з банком, та навпаки, тому суд, ознайомившись із наданими суду вимогами про дострокове повернення кредиту, дійшов висновку, що саме вимога від 03 вересня 2012 року, яка направлена ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 встановила термін погашення боргу та відлік позовної давності.

Твердження представника баку, що зазначена вимога від 03 вересня 2012 року виконана самою ОСОБА_1 з метою зміни строків виниклої заборгованості, суд не бере до уваги, оскільки експертним висновком підроблення документа не встановлено, а твердження представника пов`язанні із захистом своїх прав.

Відповідно до розрахунку заборгованості, останній платіж зазначений датою 28.09.2011 року.

З наданого графіку погашення боргу, встановлено, що наступним днем погашення боргу після 28.09.2011 р. (останнього платежу) є 28.10.2011 р. Договір про невнесення змін № 1 до договору іпотеки (т. 1 а.с. 29), тобто саме з цієї дати позивачу стає відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, починається дія трирічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів.

Таким чином, строк позовної давності сплинув 28.10.2014 року.

З штампу вхідної кореспонденції суду вбачається, що позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подана до суду 02.09.2016 року, підписана представником банку 31.08.2016 р. тобто з пропуском строку позовної давності.

Жодних доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності Банк суду не надав.

В результаті невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та виникнення у останньої заборгованості станом на 21.06.2016 р. кредитор - ПАТ «УКРСИББАНК» 31.08.32016 року (02.09.2016 р. зареєстрований судом) звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з основною боржника та поручителя за ним договором у солідарному порядку.

Так, ознайомившись із довідкою-розрахунком заборгованості за основним кредитом, ОСОБА_1 перестала сплачувати обов`язкові щомісячні платежі, а саме з 28.09.2011 року, датою внесення чергового платежу є 28.10.2011 р..

Саме в цей час права кредитора були порушені і з`явилось право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Отже строком звернення з вимогою до поручителя за кожним періодичним платежем згідно графіку погашення боргу, починається з 17.05.2007 р (шість місяців від дня сплати першого платежу 17.11.2006 р.) та до 28.05.2012 року (шість місяців після не внесення божником чергового платежу 28.10.2011 р.)

З викладеного вбачається, що вимога кредитора ПАТ «УКРСИББАНК» до поручителя ОСОБА_2 , була пред`явлена 02.09.2016 року у судовому порядку, та поручителем не було отримано вимогу від 24.06.2016 р. року, а отже - набагато пізніше, аніж протягом шести місяців з дня настання строку виконання основною зобов`язання за кожним періодичним платежем.

Таким чином суд прийшов до висновку, що в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 також слід відмовити з підстав припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності за кожним періодичним платежем за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.11.2006 р.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Безушко Вікторія Валеріївна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що рішення суду першої інстанції є незаконними та необґрунтованими, та такими, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що вимога № 31-33/41869 від 03.09.2012 про повне дострокове погашення заборгованості, на думку представника банку, може бути сфальсифікованою самою ОСОБА_4 , оскільки така вимога змінює строк виконання основного зобов`язання, а отже стягувач звернувся до суду із спливом позовної давності.

Однак, відповідач не надала суду належних доказів (самої вимоги № 31- 33/41869 від 03.09.2012 та конверту, в якій вона надійшла на адресу ОСОБА_4 ) на підтвердження зазначеного.

Крім того, сама відповідач у своїх заявах до суду зазначала, що такої вимоги на її адресу банком не надсилалось, а отже банк порушив процедуру звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, сама спростовує існування такої вимоги. При цьому, представник банку зазначає, що 24.06.2016 на адресу відповідачів надіслано вимоги банку про дострокове повернення кредиту, 25.06.2016 ОСОБА_1 отримала зазначену вимогу, про що свідчить розписка боржника на повідомленні про вручення (т. 2 а.с.58-61).

Як встановлено вище, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.02.2020 було витребувано від ОСОБА_1 оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 з поштовим конвертом, в якому вона була надіслана, для огляду в судовому засіданні. Зазначену ухвалу вона отримала, що підтверджується поштовим повідомленням, крім того ОСОБА_1 ознайомлювалась із матеріалами справи 24.11.2020, тому їй достеменно відомо про витребуванні докази (т. 2 а.с. 105-106,123,144).

У своїй заяві від 12.05.2020 ОСОБА_1 повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, оскільки документи вона нібито передала в адвокатське бюро, з яким уклала договір.

Також, оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм права, а саме, неврахуванням в якій частині порука припинилася по кожному з платежів окремо, якщо її припиняти на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України та відповідно слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений вищезазначеною статтею строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Апелянт також стверджує, що термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 календарний день. 3 25.06.2016 року (тобто з дати отримання ОСОБА_1 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку), оскільки протягом 31 календарного дня боржник не усунула порушення основного зобов`язання, прострочену заборгованість по кредиту не сплатила, та відповідно рішення суду першої інстанції щодо припинення поруки є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи, оскільки строк повернення кредиту визнаний кредитором таким, що настав достроково, а саме 27.07.2016 року.

Матеріали справи не містять достовірних та допустимих доказів в підтвердження того, що вимога №31-33-41869 від 03.09.2012 була направлена ОСОБА_1 безпосередньо АТ «УКРСИББАНК», та в справі відсутні будь-які допустимі докази того, що вимога виготовлена та підписана працівником АТ «УКРСИББАНК».

Звертає увагу, що ОСОБА_1 не надала оригінал вказаної вимоги та поштовий конверт, в якому вона була надіслана, для огляду судом навіть за ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 13.02.2020.

ОСОБА_1 лише своєю заявою 12.05.2020 вказала, що не може надати оригінал вимоги, бо вона знаходиться в «Адвокатському об`єднанні «Правниче бюро Єременко», з яким у неї був укладений договір про надання правової допомоги

Банк, вважає, що вищевказана вимога може бути підроблена та використана ОСОБА_1 з метою підтвердження необґрунтованих доводів про зміну Банком строків виконання основного зобов`язання по кредитному договору в 2012 році та з метою підтвердження доводів щодо початку строку позовної давності в 2012 році та його спливу для звернення банку з позовом до суду про захист свого цивільного права та інтересу.

Наголошує, що АТ «УКРСИББАНК» не направляв ОСОБА_1 вищевказану вимогу про дострокове повернення кредиту від 03.09.2012 та відповідно не змінював строк повернення кредиту в 2012 році.

Враховуючи те, що оригінал вимоги М31-33-41869 від 03.09.2012 не було надано на огляд суду та враховуючи наявність сумнівів у достовірності вимоги М31-33-41869 від 03.09.2012, вказана вимога не могла бути прийнята судом до уваги.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представником відповідача було надано відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року- без змін.

Зазначає, що у постанові ВС від 19.06.2019 (провадження №61-24084св18) Верховним Судом встановлена дата звернення позивача з вимогою про дострокове погашення боргу 03 вересня 2012 року.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд визначив межі перегляду справи, для встановлення обставин, які не були дослідженні судами, які полягають у: правовій оцінці розрахунку заборгованості за кредитом та встановлення чинності поруки.

Підстави апеляційної скарги зводяться до незгоди з позицією Верховного Суду, яка була відображена в оскаржуваному рішенні Біляївського районного суду Одеської області.

Вказує, що справа перебуває в судах з 2016 року, за весь цей час позивачем не вчинено жодної дії, спрямованої на процесуальний захист своєї позиції.

Позиція апелянта лише суперечить позиції, яку висловив Верховний Суд, і ґрунтується на сумнівах і думках представника банка.

Зважаючи на те, що 03.09.2012 позивачем було змінено строк повного повернення кредиту, а звернення до суду відбулося лише у 2016 році, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності й 6-місячний строк чинності поруки.

Щодо явки сторін.

Представники сторін з`явились до суду та надали суду свої пояснення, інші учасники справи повідомлені про час та дату судового засідання належним чином, що не заважає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідають виходячи з наступного.

З штампу вхідної кореспонденції суду вбачається, що позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подана до суду 02.09.2016 року, підписана представником банку 31.08.2016 р. тобто з пропуском строку позовної давності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 також слід відмовити з підстав припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності за кожним періодичним платежем за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.11.2006 р.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого останній наданий кредит у розмірі 150 000,00 доларів США, зі строком погашення до 17 листопада 2021 року зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та проценти за користування кредитом у розмірі 10,30 % річних.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору за порушення відповідачем термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити позивачу пеню у порядку, передбаченому умовами договору.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за зазначеним кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 17 листопада 2006 року укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором.

Пунктами 1.3, 1.4 зазначеного договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, у тому числі, за повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Додатковою угодою строки кінцевого повернення кредиту змінені до 17 листопада 2031 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 150 000,00 доларів США. Проте у встановлені кредитним договором строки відповідачі свої зобов`язання не виконують не погашають кредит, що призвело до виникнення перед банком заборгованості.

Станом на 21 червня 2016 року заборгованість становить 188 242,06 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 4 688 900,01 грн, із яких 125 483,50 доларів США кредитна заборгованість, 62 758,56 доларів США заборгованість за процентами, 112 259,60 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 640 390,27 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, та 752 649,87 грн.

У своєму висновку за результатами перегляду зазначеного рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вбачав, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному судами розмірі є передчасними, оскільки суди не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: 03 вересня 2012 року кредитор направив досудову вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пені, штрафи на підставі умов договору. Таким чином, суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачено. Крім того, не встановлено чи є чинною порука.

Крім того, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.10.2023 касаційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» - задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї постанови зазначив, що він частково погоджується з висновками суду першої інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Разом з тим постанова апеляційного суду не містить жодних мотивів щодо рішення суду першої інстанції в частині вимог, заявлених до боржника, та застосування районним судом позовної давності, а також обґрунтованості/необґрунтованості доводів апеляційної скарги банку в цій частині, про що банк зазначає у касаційній скарзі.

Також, вказуючи, що, направивши боржнику 03 вересня 2012 року вимогу про дострокове повернення кредиту, банк на підставі статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, суд апеляційної інстанції не спростував доводи банку про те, що жодної вимоги про дострокове повернення кредиту від 03 вересня 2012 року банк не направляв; не звернув уваги та не надав оцінки тому, що ОСОБА_1 не виконала ухвалу районного суду від 13 лютого 2020 року про витребування у неї оригіналу вимоги та не оцінив надану копію вимоги на предмет належності і допустимості її як доказу, адже саме по собі посилання ОСОБА_1 про неможливість надання витребуваного доказу з підстав передання його до адвокатського бюро з яким уклала договір, не є поважною причиною невиконання ухвали суду. Без встановлення фактичних обставин справи неможливо встановити дату зміни строку виконання кредитного договору, початок перебігу позовної давності та шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя; неможливо встановити чи має місце пропуск позовної давності з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання, а не з дати останнього платежу, як зазначив суд першої інстанції, тобто вирішити спір по суті заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасним.

Згідно із пунктом 11.1 договору кредиту сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку. Отже, сторонами у договорі встановлено порядок зміни строку виконання зобов`язання у разі прострочення повернення кредиту.

Колегія суддів, зазначає наступне, за загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами доказування: письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків.

В порушення ст. 76 ЦПК України суд першої інстанції дослідив лише вимогу 03.09.2012, надану ОСОБА_1 , яка подана до суду як ксерокопія, а не вимоги, які 24.06.2016 направлені поштою на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ч. 1 ст. 78 ЦПК України передбачає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Разом з тим матеріали справи не містять достовірних та допустимих доказів в підтвердження того, що вимога №31-33-41869 від 03.09.2012 була направлена ОСОБА_1 безпосередньо АТ «УКРСИББАНК», та в справі відсутні будь-які допустимі докази того, що вимога виготовлена та підписана працівником АТ «УКРСИББАНК», виходячи з наступного.

В матеріалах справи міститься копія вимоги 03 вересня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» нібито направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту (т. 1 а.с. 115).

Також до справи наданні вимоги дострокове повернення кредиту адресовані боржнику та поручителю направлені 24.06.2016 року, згідно почтового повідомлення ОСОБА_1 отримала відправлення 25.06.2016 р. (т. 1 а.с. 208-212).

Як встановлено вище, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.02.2020 р. було витребувано від ОСОБА_1 оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 р. з почтовим конвертом в якому вона була надіслана для огляду в судовому засіданні. Зазначену ухвалу вона отримала, що підтверджується почтовим повідомленням, крім того ОСОБА_1 ознайомлювалась із матеріалами справи 24.11.2020 р., тому їй достеменно відомо про витребуванні докази (т. 2 а.с. 105-106, 123, 144).

У своїй заяві від 12.05.2020 року ОСОБА_1 повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, оскільки документи вона нібито передала в адвокатське бюро з яким уклала договір.

Під час апеляційного перегляду представник ОСОБА_1 по наданню оригінала вимоги банку від 2011 року не зміг надати пояснення так як це було до нього. Як встановлено ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Ознайомившись із наданими суду вимогами про дострокове повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що саме вимога від 03 вересня 2012 року, яка направлена ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_1 встановила термін погашення боргу та відлік позовної давності, з огляду на те, що ОСОБА_1 повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, оскільки документи вона нібито передала в адвокатське бюро з яким уклала договір.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не надала суду належних доказів (оригіналу самої вимоги № 31- 33/41869 від 03.09.2012 та конверту, в якій вона надійшла на адресу ОСОБА_4 ) на підтвердження зазначеного.

Крім того, сама відповідач у своїх заявах до суду зазначала, що такої вимоги на її адресу банком не надсилалось, а отже банк порушив процедуру звернення до суду із даним позовом.

Таким чином, відповідач сама спростовує існування такої вимоги. При цьому, представник банку зазначає, що 24.06.2016 на адресу відповідачів надіслано вимоги банку про дострокове повернення кредиту, 25.06.2016 ОСОБА_1 отримала зазначену вимогу, про що свідчить розписка боржника на повідомленні про вручення (т. 2 а.с.58-61).

Як встановлено вище, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.02.2020 було витребувано від ОСОБА_1 оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 з поштовим конвертом, в якому вона була надіслана, для огляду в судовому засіданні. Зазначену ухвалу вона отримала, що підтверджується поштовим повідомленням, крім того ОСОБА_1 ознайомлювалась із матеріалами справи 24.11.2020, тому їй достеменно відомо про витребуванні докази (т. 2 а.с. 105-106,123,144).

У своїй заяві від 12.05.2020 ОСОБА_1 повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, оскільки документи вона нібито передала в адвокатське бюро, з яким уклала договір.

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи, що ОСОБА_1 повідомила суд про неможливість надання нею витребуваного доказу, а саме оригінал вимоги про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 з поштовим конвертом, тому неможливо встановити його дійсне походження, що у відповідності до вимог діючого ЦПК України не відповідає вимозі допустимості. У судовому засідання представник ОСОБА_1 по вказаним обставинам надати пояснення не може, оскільки вказані події були раніше.

Тому колегія суддів визнає вимогу про дострокове погашення заборгованості № 31-33/41869 від 03.09.2012 недопустимим доказом та не бере його до уваги.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, якщо грошове зобов`язання визначено в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день здійснення платежу.

Разом із тим, згідно до правового висновку висловленого в Постанові ВСУ у справі №6-190цс15, не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 р. у справі № 6-145цс14, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

З дозволу Національного Банку України № 75-2 від 24 грудня 2001 року, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» вбачається, що АКІБ «УкрСиббанк» має на право здійснювати операції визначені п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час видачі зазначеного дозволу) з додатком, тобто банку надано дозвіл на проведення операцій з валютними цінностями (а.с. 34-36)

З урахуванням матеріалів справи, суд вбачає передбачені законом підстави для стягнення заборгованості з відповідачів в іноземній валюті - доларах США.

Як вбачається з кредитного договору № 0 від 17 листопада 2006 року, позивач надав ОСОБА_1 кредит у доларах США і остання зобов`язалася повернути кредит у той самій валюті, а тому суд вважає можливим стягнути з відповідачів заборгованість у доларах США.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, а поручитель ОСОБА_2 не виконує свої зобов`язання за договором поруки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» до відповідачів, як солідарних боржників, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, за положеннями ч, 4 ст. 559 ЦК України визначено: порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Такий строк настає щодо всієї суми з дати настання строку виконання у повному обсязі, або з дати зміни строку на повернення кредиту відповідною вимогою.

При цьому, враховуючи, що зміст зобов`язання визначено окремими щомісячними платежами, щодо кожного щомісячного зобов`язання строк наступає у даті її сплати та відраховується по кожному платежу окремо.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 щодо строку останнього платежу також пояснень не надав так як не вважає це предметом апеляційного перегляду.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За умовами Договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2006, виконання якого забезпечено спірним договором поруки №60609 від 17.11.2006, повернення кредиту зі сплатою відсотків підлягало щомісячно з 17.11.2006 по 17.11.2021 відповідно до графіку погашення кредиту.

В п. З Додаткової угоди №1 від 31.01.2009, яка укладена між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», сторони дійшли згоди про зміну кінцевого терміну погашення кредиту, а саме на 17.11.2031, що підтверджує існування між сторонами переговорного процесу щодо строків повернення кредитних коштів.

Також, у п. 1 Додаткової угоди №1 від 31.1.2009, яка укладена між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», поручитель ОСОБА_2 надав свою згоду на зміну основного зобов`язання, а саме про зміну кінцевого терміну виконання основного зобов`язання - 17.11.2031.

Сторони вищевказаного кредитного договору встановили дію кредитного договору до остаточного виконання ними зобов`язань і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів.

Договором поруки №60609 від 17.11.2006 не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по кредитному договору №0 від 17.11.2006.

Отже, порука могла бути припиненою лише в частині певних щомісячних платежів, а не в цілому. Але, даної вимоги поручителем ОСОБА_2 жодного разу не було пред`явлено.

Проте, суд при прийнятті рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.03.2022 по даній справі не відмежував припинення договору поруки щодо частини платежів та, відповідно, не зазначив, щодо яких саме платежів минув строк, в межах якого кредитор міг пред`явити до нього як до поручителя вимоги про стягнення заборгованості.

Також, не звернув уваги, що ОСОБА_2 зовсім не пред`являв вимоги до суду про припинення договору поруки №60609 від 17.11.2006.

Правовий висновок щодо правильного застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №408/8040/12 від 13 червня 2018 року та справі №202/4494/16-й від 31 жовтня 2018 року, за наслідком розгляду яких Велика Палата Верховного Суду вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов 'язання за договором має бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов 'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Однак, враховуючи, що лише 25.06.2016 ОСОБА_1 отримала вищевказану вимогу, про що свідчить розписка фізичної особи на поштовому повідомленні про вручення (Том 1, а.с. 208-212).

Крім того, вказана вимога (про припинення поруки ОСОБА_2 ) була заявлена ОСОБА_1 після пред`явлення банком позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту 0 від 17.11.2006, що, на думку колегії суддів, суперечить попередній поведінці позивача та є намаганням фактично уникнути виконання зобов`язань за договором поруки та, як наслідок, за кредитним договором.

Відповідно до п. 11.1 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2006 термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, а у разі неотримання Позичальником повідомлення (вимоги) Банку протягом 40 календарних днів з дати направлення Банком на адресу Позичальника вимоги про дострокове виконання боргових зобов`язань, термін повернення кредиту, вважається, таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Таким чином, термін повернення кредиту, вважається, таким, що настав на 32 календарний день з 25.06.2016, тобто з дати одержання ОСОБА_1 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, оскільки протягом 31 календарного дня боржник не усунула порушення основного зобов`язання, прострочену заборгованість по кредитному договору не сплатила.

Відповідно з 27.07.2016 Банком, строк повернення кредиту ОСОБА_1 , визнаний таким, що настав достроково, а сума отриманого кредиту підлягає поверненню у повному обсязі, з урахуванням нарахованих та сплачених процентів та пені, нарахованої за порушення термінів повернення кредиту і термінів сплати нарахованих процентів.

Матеріалами справи підтверджено, що АТ «УКРСИББАНК» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою (вимогою) до відповідачів 31.08.2016. Тобто, в межах трирічного строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Відтак, строк дії Договору поруки, укладеного з АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 не припинено на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки вимога кредитора до поручителя пред`явлена протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання достроково 27.07.2016.

Судом першої інстанції вказані обставини не було враховано, що за таких обставин відсутні будь-які законні підстави для відмови у задоволенні позву.

З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовні вимоги банку, заявлені ним задоволено, то з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений банком за подання позову та апеляційної скарги в сумі 204058,14 грн..

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити .

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.11.2006 року по кредиту та процентам у розмірі 188242,06 доларів США та пені у розмірі 752649,87 грн.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () судовий збір у розмірі 204058,14 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко