ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 754/6359/22

провадження № 61-12601св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Лапчевської О. Ф., Слюсар Т. А.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення простроченої заборгованості та завданих матеріальних збитків за договором фінансового лізингу

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» (далі - ТОВ «Авентус Лізинг», товариство) у серпні 2022 року звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором фінансового лізингу від 10 грудня 2020 року № КВ-925 у розмірі 37 491,64 грн та збитки внаслідок пошкодження об`єкта - автомобіля марки «Hyndai Sonata» у сумі 199 997,75 грн.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «Авентус Лізинг» посилалося на те, що 10 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу № КВ-925, за умовами якого позивач набуває у власність та передає відповідачу в платне володіння та користування з правом викупу об`єкт лізингу - автомобіль марки «Hyundai Sonata», а останній зобов`язується прийняти його і сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору.

Товариство своєчасно, належним чином та в повному обсязі виконало взяті на себе зобов`язання за договором, придбавши об`єкт вартість якого складала 366 945,50 грн та передало його у користування відповідачу.

Натомість, відповідач не виконував свої зобов`язання за договором щодо сплати коштів за графіком, визнаним сторонами, а у лютому 2022 року, з ініціативи позивача, договір фінансового лізингу був розірваний в односторонньому порядку.

Сума заборгованості за договором станом на 04 серпня 2022 року становить 37 491,64 грн.

ОСОБА_1 у жовтні 2022 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № КВ-925, з підстав його укладення під впливом помилки, а також просив застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши йому сплачені грошові кошти за вказаним договором.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 10 грудня 2020 року між ним та ТОВ «Авентус Лізинг» був укладений договір фінансового лізингу № КВ-925, за умовами якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу автомобіль марки «Hyundai Sonata» вартістю разом з ПДВ 366 945,50 грн.

Лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Умовами договору передбачено, що лізингові платежі включають платежі в погашення (компенсацію) не тільки вартості об`єкта лізингу та комісію лізингодавця за наданий в лізинг об`єкт лізингу, а й інші складові. Так, товариство взяло на себе обов`язок страхування об`єкта лізингу.

Однак, ні договорів страхування, ні правил страховика йому надано не було. Більше того, після ДТП за участю об`єкта лізингу, товариство повідомило про відсутність договорів страхування, за виключенням ОСЦПВ.

Він був впевнений, що товариством укладено договір страхування КАСКО, враховуючи технічний стан автомобіля, що відповідало б умовам договору.

В укладеному договорі навмисно виписані умови таким чином, щоб ввести другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення; він не володіє інформацією чи була це умисна дія, чи мала місце недбалість.

Згідно з графіками платежів, актом звірки за період 03 вересня 2019 року - 04 серпня 2022 року та квитанцією про сплату коштів на підставі договору № КВ-925 від 10 грудня 2020 року товариство отримало від нього кошти на загальну суму 274 195,70 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 29 грудня 2022 року позов ТОВ «Авентус Лізинг» задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Лізинг» заборгованість за договором фінансового лізингу № КВ-925 від 10 грудня 2020 року в розмірі 37 491,64 грн та збитки внаслідок пошкодження об`єкта - автомобіля марки «Hyundai Sonata», VIN - код НОМЕР_1 - вартість матеріального збитку з урахуванням ринкової вартості колісно-транспортного засобу на дату огляду від 18 лютого 2022 року, завданого власнику автомобіля в сумі 199 997,75 грн, а всього - 237 489,39 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що договір фінансового лізингу № КВ-925 підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо всіх умов предмета лізингу, зобов`язань як з боку лізингодавця так і з боку лізингоодержувача та виконання самого договору; товариством не було введено в оману ОСОБА_1 і він не помилявся щодо обставин, які мали істотне значення для укладання договору, а тому відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу № КВ-925 недійсним.

Також суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів, а також підлягають стягненню збитки внаслідок пошкодження предмета лізингу.

Київський апеляційний суд постановою від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Лізинг» заборгованості за договором фінансового лізингу у сумі 37 491,64 грн є обґрунтованим.

ОСОБА_1 у розумінні положень статті 229 ЦК України не довів належними та допустимими доказами наявність у його діях помилки при укладенні договору фінансового лізингу, оскільки згідно з пунктом 5.1 договору сторони підтвердили, що повністю усвідомлюють зміст умов договору, погоджуються з ними і повністю усвідомлюють значення і наслідки своїх дій за договором, що серед іншого свідчить про обізнаність ОСОБА_1 , розуміння та усвідомлення значення своїх дій, природи оспорюваного правочину і його правових наслідків, тому висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

Від ОСОБА_1 у серпні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і прийняти нове рішення, яким застосувати до договору фінансового лізингу наслідки недійсності правочину.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій не врахована практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ); порушено основоположний принцип, викладений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в частині права на справедливий суд; суди не надали належної оцінки спірним правовідносинам.

Звіт про оцінку майна, який визнали обидва суди, містить в собі наявність тих пошкоджень, яких не було в первинному акті від 29 січня 2022 року підписаному ним; суди не оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; судами не врахована правова природа договору лізингу, а також проігноровано суть договору страхування; фактично судами змінено правовідносини сторін в частині предмета договору; не взято до уваги, що окрім правовідносин лізингу, в даному випадку мають місце і правовідносини щодо захисту прав споживачів і відповідно, як гарантії правовідносини страхування.

Суди відступили від правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, щодо урахування основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах; проігнорували положення частини другої статті 807 ЦК України, а саме те, що ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем (постачальником).

Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, тобто як мають регулюватися правовідносини сторін при ситуації зловживання правами лізингодавцем та нав`язування обов`язку продавця (постачальника) лізингоотримувачу, якщо останній не зміг встановити реквізитів постачальника (продавця), а умови договору лізингу не містять конкретних вказівок на таку ситуацію.

Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, тобто чи вправі суди застосовувати дискрецію суду та підміняти волю сторін, яка не була вираженої форми, своєю волею та зобов`язувати, при наявній свободі договору, сторони до імперативних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) та у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 730/504/16-ц (провадження № 61-3093св18), від 09 січня 2023 року у справі № 750/1163/20 (провадження № 61-9477св21).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ТОВ «Авентус Лізинг» у грудні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржені судові рішення є законними та обґрунтованими, а аргументи касаційної скарги такими, що не містять правових підстав для їх зміни чи скасування.

Відповідно до акта прийому-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу від 10 грудня 2020 року № КВ-925 відсутні зауваження щодо технічного стану транспортного засобу.

Сторони договору фінансового лізингу вчинили конклюдентні дії для його виконання, однак в подальшому позивач за зустрічним позовом на порушення частини першої статті 525 ЦК України безпідставно відмовився від виконання своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу.

Позивачем за зустрічним позовом неправильно обрано спосіб захисту права, а саме не враховано обов`язковість застосування до спірних правовідносин двосторонньої реституції. Обрання позивачем за зустрічним позовом неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Вилучення об`єкта фінансового лізингу в межах оперативно-господарських санкцій та у подальшому одностороннє розірвання договору фінансового за ініціативою лізингодавця - не звільняє лізингоодержувача від сплати заборгованості та відшкодування збитків.

Відсутня законодавча заборона у лізингоодержувача укласти договір добровільного страхування (КАСКО), не будучи власником об`єкта фінансового лізингу. В такій концепції вигодонабувачем буде ТОВ «Авентус Лізинг», а страхувальником - лізингоодержувач. Закон України «Про страхування» передбачає можливість співвстрахування, тобто страхування майна в декількох страхових компаніях. Однак, лізингоодержувач не висловив лізингодавцю бажання укласти договір добровільного страхування (КАСКО).

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 910/2240/19 вказано, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, системний аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить про те, що частина друга статті 806 ЦК України відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави.

Таку правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 910/2153/19, від 31 жовтня 2019 року у справі № 910/2219/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 910/2233/19, від 15 січня 2020 року у справі № 910/2242/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 910/2117/19.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 жовтня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Деснянського районного суду міста Києва.

Справа № 754/6359/22 надійшла до Верховного Суду 24 жовтня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 27 серпня 2024 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

10 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Лізинг» уклали договір фінансового лізингу № КВ-92, предметом якого є автомобіль марки «Hyundai Sonata», VIN - код НОМЕР_1 . Вартість предмета лізингу - 366 945,50 грн.

Відповідно договору лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти об`єкт лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу; вчасно та у повному обсязі сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, також інші платежі відповідно до умов договору, а також штрафні санкції відповідно до положень договору та інші платежі, які пов`язані з використанням об`єкта лізингу виключно на рахунки лізингодавця; зберігати предмет лізингу в справному стані і виконувати всі умови експлуатації предмету лізингу згідно з вимогами виробника предмету лізингу і ПДР в тому числі вчасно проводити регулярне технічне обслуговування предмету лізингу відповідно до сервісних книжок.

Пунктом 1.4 загальних умов договору фінансового лізингу встановлено, що сторони погоджуються, що будь-які несправності, технічні або інші дефекти предмета лізингу, є ризиком лізингоодержувача. Лізингодавець не несе жодних втрат у зв`язку з вищевказаними несправностями. Такі несправності або дефекти не звільняють лізингоодержувача від належного виконання ним своїх зобов`язань за договором, включаючи оплату лізингових платежів.

Згідно з пунктом 5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу, зазначений у договорі, обов`язково повинен бути застрахований протягом всього терміну дії договору за ризиками страхування цивільної відповідальності (ОСЦПВ) та, з метою зменшення ризиків володіння та користування предметом лізингу, на вимогу однієї зі сторони може бути застрахований за ризиками страхування КАСКО, про що зазначається у договорі (при цьому дія договору страхування (КАСКО) припиняється на наступний день з дати, зазначеної як останній лізинговий платіж згідно з графіком платежів).

Суди встановили, що у пункті 5.1 договору закріплено право сторін, а не обов`язок лізингодавця, на укладення договору КАСКО на вимогу однієї із сторін. Зазначений пункт договору викладено чітко та зрозуміло та не допускає різного тлумачення.

Докази звернення ОСОБА_1 до ТОВ «Авентус Лізинг» з вимогою про укладення договору КАСКО матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 6.5 договору у будь-якому разі лізингоодержувач зобов`язаний компенсувати будь-які документально підтверджені витрати, що понесені лізингодавцем на виконання умов цього договору (у тому числі судові, позасудові) та несплачені (некомпенсовані) лізингоодержувачем, та витрати, які не понесені лізингодавцем, проте мають бути ним здійснені для відновлення технічного стану предмета лізингу відповідно до пункту 8.8. загальних умов договору.

Відповідно до пункту 6.7. договору будь-які збитки, завдані невиконанням, неналежним виконанням стороною своїх зобов`язань за умовами договору, підлягають відшкодуванню винною стороною в повному обсязі. Відшкодування збитків не звільняє сторону від виконання умов договору, в тому числі, але не обмежуючись, не звільняє від сплати штрафних санкцій за загальними умовами договору.

Згідно з пунктом 8.8 договору у разі розірвання (припинення) договору з підстав визначених цим договором, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у справному стані з усіма його складовими частинами, обладнанням та документами, у тому числі отриманим згідно з актом прийому-передачі. Якщо предмет лізингу повертається в неналежному стані, про що зазначається у акті повернення (вилучення), лізингоодержувач зобов`язаний на вимогу лізингодавця, відшкодувати понесені/очікувані витрати лізингодавця по відновленню технічного стану предмета лізингу до рівня зносу при нормальних умовах експлуатації.

Пунктом 8.12 договору передбачено, що вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю всі належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів.

Відповідно до пункту 12.4 договору сторони підтвердили, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі, що вартість предмета лізингу та розмір лізингових платежів можуть змінюватися відповідно до умов договору. Сторони повністю усвідомлюють зміст умов договору, погоджуються з ними і повністю усвідомлюють значення і наслідки своїх дій за договором.

ОСОБА_1 на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови.

Тобто, ОСОБА_1 був достатньо обізнаним щодо правової природи договору фінансового лізингу, і після погодження його умов, бажав укласти його з ТОВ «Авентус Лізинг».

ТОВ «Авентус Лізинг» та ОСОБА_1 10 грудня 2020 року підписали акт прийому-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу № КВ-925 від 10 грудня 2020 року.

ОСОБА_1 на підставі квитанції від 10 грудня 2020 року сплатив на користь ТОВ «Авентус Лізинг» авансовий платіж за договором фінансового лізингу у сумі 128 430,93 грн.

Згідно з актом звірки взаємних розрахунків за період з 03 вересня 2019 року - 04 серпня 2022 року за договором фінансового лізингу № КВ-92 від 10 грудня 2020 року станом на 04 серпня 2022 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за вказаним договором у сумі 37 491,64 грн.

10 лютого 2022 року ТОВ «Авентус Лізинг» направило на поштову адресу ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладення письмове повідомлення, у якому повідомило про одностороннє розірвання договору фінансового лізингу № КВ-92 від 10 грудня 2020 року та запропонувало йому самостійно погасити прострочену заборгованість визначену графіком платежів від 10 лютого 2022 року.

Доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

10 лютого 2022 року уповноваженими особами ТОВ «Авентус Лізинг» складено акт повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за договором фінансового лізингу № КВ-92 від 10 грудня 2020 року у зв`язку з відмовою (розірванням) за ініціативою лізингодавця.

На час вилучення об`єкт лізінгу перебував у неналежному технічному стані, внаслідок ДТП.

Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість матеріального збитку з урахуванням, ринкової вартості колісно-транспортного засобу на дату огляду - 18 лютого 2022 року завданого власнику автомобіля марки «Hyundai Sonata» становила 199 997,75 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог зустрічного позову, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції вважали обґрунтованими вимоги ТОВ «Авентус Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із лізингових платежів та вартості предмета лізингу, проте такі висновки колегія суддів вважає передчасними з огляду на таке.

Правовідносини, які виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР, який діяв на час укладення договору лізингу, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною другою статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Виходячи з аналізу положень цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За змістом статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми ЦК України, тому відповідно до статті 203 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У частині третій статті 640 ЦК України зазначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Оскільки за договором фінансового лізингу від 10 грудня 2020 року лізингоодержувачем є ОСОБА_1 , тобто фізична особа, тому такий договір повинен був бути укладений не лише в письмовій формі, а й нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК України).

На наведене суд першої інстанції, з висновками якого передчасно погодився апеляційний суд, уваги не звернули, оцінки таким фактичним обставинам не надали.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Нікчемний договір розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 175/3416/16-ц (провадження №61-16203св20); від 03 червня 2022 року у справі № 466/3430/20 (провадження № 61-812св22); від 10 січня 2023 року у справі

№ 527/1998/20 (провадження № 61-15037св21).

З огляду на наведене колегія суддів вважає аргументи касаційної скарги в цій частині частково прийнятними.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17 (провадження № № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі

№ 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 30 червня 2021 року у справі

№ 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20), від 01 липня 2021 року у справі

№ 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21), від 26 жовтня 2021 року у справі

№ 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20), від 01 лютого 2022 року у справі

№ 750/3192/14 (провадження № 12-49гс21), від 22 вересня 2022 року у справі

№ 462/5368/16-ц (провадження №14-143цс20), від 20 червня 2023 року у справі

№ 633/408/23 (провадження № 14-86цс22), від 04 липня 2023 року у справі

№ 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що з огляду на обґрунтування позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд повинен встановити якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору, а також сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законом і надавати позовним вимогам належну інтерпретацію.

Суд не зв`язаний посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи. Суд має повноваження ухвалити своє рішення на підставі правильної оцінки судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21 (провадження № 61-15251св23) Верховний Суд зазначав, про те, що принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначення позивачем певної правової норми, наведеної в обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (постанова Верховного Суду

від 07 вересня 2023 року у справі № 509/2517/20 (провадження № 61-1349св23), постанова Верховного суду від 22 жовтня 2024 року у справі № 757/30604/17-ц (провадження № 61-7256св24)).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (справа ЄСПЛ «Ван де Гурк проти Нідерландів», заява № 23192/15, рішення від 29 травня 2019 року). Водночас принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.

Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (ухвала Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/23249/17-ц (провадження № 61-14020св20)).

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Отже, якщо правочин є нікчемним (недійсним в силу закону), суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною п`ятою статті 216 ЦК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію (постанова великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 (провадження № 12-35гс23).

Зі змісту зустрічної позовної зави відомо, що ОСОБА_1 просив визнати договір фінансового лізингу недійсним на підставі статті 229 ЦК України, застосувавши при цьому наслідки недійсного правочину.

Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, а породжує лише правові наслідки, пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статті 216 ЦК України такими наслідками є поновлення сторін у їх початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.

Разом з тим, оскільки договір фінансового лізингу є нікчемним, тому такий договір не підлягає визнанню недійсним, однак до такого договору можуть застосовуватися наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України

У разі застосування реституції за недійсним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Вказаний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 466/3470/15-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки місцевий суд, з висновками якого передчасно погодився і суд апеляційної інстанції, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки оспорюваному договору лізингу, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то відповідно до статті 411 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржених судових рішень та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду належить врахувати наведене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

О. М. Ситнік