РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2025 року м. Мукачево Справа №303/9655/24

2/303/2057/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Івашко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

третя особа без самостійних вимог: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про відшкодування збитків,

За участю:

позивача ОСОБА_1 ;

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2 ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування збитків у розмірі 2429047,65 грн., зазначивши третьою особою без самостійних вимог по справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02.10.2015 року №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

21.12.2017 року на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про затвердження умов продажу від 01.11.2017 №254 було оголошено публічний аукціон з продажу майна банків, а саме лоту F11G2016, до якого входили: квартира АДРЕСА_1 (надалі Квартира) та товарно-матеріальні цінності у кількості 17 об`єктів.

Позивач посилається на те, що у ході проведення відкритого та публічного аукціону розміщеного на електронній торговій системі ProZorro, він запропонував найвищу ціну за вищевказаний лот, у зв`язку з чим, його було оголошено переможцем торгів. За придбаний лот він вніс повну оплату та 31.01.2018 між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, внаслідок чого за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на Квартиру.

Однак, в подальшому, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , а також АТ «Дельта Банк» про витребування Квартири на свою користь (справа №303/1280/18). За наслідками розгляду даної справи витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Квартиру, що стало підставою для припинення права власності позивача на зазначене нерухоме майно.

Позивач вважає, що через втрату Квартири, придбаної на підставі Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 31.01.2018 року, йому завдано збитки у розмірі вартості такої квартири, що складає 1621153,00 грн.

Також у зв`язку з участю у численних судових засіданнях позивач вважає, що відшкодуванню підлягають витрати зі сплати судового збору в розмірі 18927,52 грн, а також витрати пов`язані з орендою іншого житла для проживання з родиною, оскільки попередній власник Квартири чинила перешкоди у її користуванні, а тому позивач зазнав матеріальної шкоди в сумі 513436,00 грн.

Крім того, за доводами позивача, з відповідача також слід стягнути за період з 18.12.2018 по 01.11.2024 року інфляційні втрати та 3% річних, з урахуванням розміру доведеної шкоди, у сумі 275531,13 грн (в т.ч.: 217094,27 інфляційні втрати, 58436,86 3% річних).

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 41 Конституції України, ст.ст. 22, 317, 383, 391, 625, 658, 661, 1166, Цивільного кодексу України, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

15.01.2025 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому уповноважений представник просив у задоволенні позову відмовити.

У відзиві зазначено, що з 5 жовтня 2015 року (та на час розгляду даної цивільної справи) АТ «Дельта Банк» перебуває у процедурі ліквідації, яка здійснюється у відповідності з положеннями спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Перед продажем майна (активу неплатоспроможного АТ «Дельта Банк») позивачеві, як потенційному покупцю, надавалась можливість ознайомитись з документами такого активу (нерухомого майна), зокрема й документів, на підставі яких АТ «Дельта Банк» набув таке майно у власність, тобто рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року по справі № 303/7768/13-ц, яке станом на момент організації продажу активу, проведення торгів та укладання з позивачем, як переможцем торгів Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 31.01.2018 року, було чинним та ніким не оскаржене. Отже, рішення щодо участі в торгах з продажу неплатоспроможним АТ «Дельта Банк» належному йому на праві власності нерухомого майна приймалося позивачем вільно та на власний розсуд. Позивач був обізнаний з фактичними обставинами, пов`язаними з набуттям АТ «Дельта Банк» права власності на нерухоме майно, та мав змогу, як фаховий юрист, сформувати власне уявлення щодо подальших його дій по роботі з таким активом, враховуючи притаманні їй ризики. Представник відповідача зазначає, що на вказане звертала увагу колегія суддів судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду у постанові від 13 березня 2024 року під час розгляду справи № 303/1280/18 (з висновками якого погодився й Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 23 вересня 2024 року).

Крім того, позивач не довів протиправності дій та вини з боку АТ «Дельта Банк» щодо реалізації нерухомого майна, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями (поведінкою) Банку та збитками позивача, що свідчить відсутність елементів делікту, як складових правової конструкції складу цивільного правопорушення та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Посилаючись на висновки Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 23 вересня 2024 року (пункти 76, 77) по справі 303/6864/23, відносно того, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до АТ «Дельта Банк» про стягнення сплаченої вартості спірної Квартири, представник відповідача вважає, що пред`явлена ОСОБА_1 вимога про стягнення з АТ «Дельта Банк» вартості нерухомого майна у розмірі 1 621 153,00 грн. (розрахованої станом на 04.11.2024) є необґрунтованою.

Також представник АТ «Дельта Банк» акцентує увагу на тому, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи № 303/1280/18 є необґрунтованими, оскільки вони залежали виключно від внутрішньої волі позивача. Ці витрати не були неминучими та не пов`язані безпосередньо із протиправною поведінкою відповідача, а відтак, в даному випадку відсутній склад цивільного правопорушення.

Представник відповідача, просить суд поставитися критично до суми матеріальної шкоди, нарахованої позивачем в розмірі 513436,00 грн у вигляді сплачених коштів за оренду власного проживання у період з грудня 2018 року по квітень 2024 року, а також доказів, наданих позивачем на підтвердження вказаних обставин, адже як підтверджується матеріалами справи та встановлено Закарпатським апеляційним судом у постанові від 13 березня 2024 року по справі 303/6864/23, позивачу на території міста Мукачева та міста Ужгорода належать на праві власності декілька об`єктів нерухомого майна, квартир як іпотекодержателю, придбані ним шляхом купівлі права вимоги за кредитними договорами та договорами, які забезпечують їх виконання через електронну площадку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Також на думку представника відповідача, позивач при зверненні до суду з даним позовом пропустив встановлений законом строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на їх обґрунтованість поданими суду доказами.

Представник відповідача, прийнявши участь у судовому розгляді справи в режимі відеоконференції, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Правління Національного банку України постановило відкликати банківську ліцензію та ліквідувати АТ «Дельта Банк» (том 1, а.с.24).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Національного Банку України від 11.05.2021 20-0006/40032 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі Фонд) прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку. Таким чином, було розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк».

У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду приймались відповідні рішення про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та продовження повноважень ліквідатора АТ «Дельта Банк».

Інформація про продовження строків ліквідації АТ «Дельта Банк» та повноважень уповноваженої Фондом особи є загальнодоступною та міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.06.2023 № 746 «Про деякі питання ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК», з метою завершення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та припинення його як юридичної особи, з 03.07.2023р. відкликано повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», а визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» здійснюються Фондом безпосередньо (дана інформація є загальновідомою та опублікована 23.06.2023р. на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за посиланням (https://www.fg.gov.ua/articles/54623-ogoloshennya-pro-deyakipitannya-likvidaci-at-delta-bank.html).

4 січня 2018 року через електронний майданчик оператора електронних торгів відбувся відкритий електронний аукціон з продажу лоту № лот F11G2016 належного АТ «Дельта Банк» до складу якого входило нерухоме майно, в тому числі, Квартира. Ціна продажу 280001,00 грн.

Переможцем даного аукціону було визначено ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-12-21-000082-b від 04.01.2018 року (том 1, а.с. 27-28).

Згідно з даними платіжного доручення №3 від 29.01.2018 року ОСОБА_1 сплатив кошти у сумі 280001,00 грн за придбаний лот (том 1, а.с. 29).

31.01.2018 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідчений 31.01.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за реєстровим № 128 (надалі Договір купівлі-продажу), відповідно до якого АТ «Дельта Банк», як продавець, передав у власність ОСОБА_1 , як покупця, Квартиру, а ОСОБА_1 сплатив за неї обумовлену цим договором суму в розмірі 271 711,00 грн. (том 1, а.с. 30).

У пункті 1.2 Договору купівлі-продажу зазначено, що Квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.01.2014 року по справі №303/7768/13-ц, та ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.05.2017 року по справі 303/7768/13-ц.

Позивачем додано до позовної заяви копію рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.01.2014 по справі №303/7768/13 з ЄДРСР , яка не містить інформації про особи учасників та іншої істотної інформації (том 1, а.с. 40-41). Водночас, отримані з ЄДРСР судові рішення є належними текстами, які можуть використовуватися судом при здійсненні судочинства. Поряд з цим, суд за необхідності має право і можливість перевірити зміст наданих в такий спосіб рішень, оскільки володіє повним доступом до ЄДРСР (частина п`ята ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частина п`ята ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Таким чином, судом встановлено, що Квартира була набута АТ «Дельта Банк» у власність на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 16.01.2014 року по справі №303/7768/13-ц, відповідно до якого, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , за кредитним договором №1 від 15.02.2007 року в сумі 26579,72 доларів США, що еквівалентно 212595,58 грн було звернуто стягнення на Квартиру, шляхом передачі її у власність ПАТ Дельта Банк на підставі договору іпотеки від 15.02.2007 року укладеного між АКІБ УкрсибБанк та ОСОБА_3 .

Вищезазначене рішення суду, в оскарженій частині, було скасовано постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки Квартиру, шляхом передачі її у власність іпотекодержателю та визнання права власності на це майно за іпотекодержателем (том 1, а.с. 45-51).

Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2020 року касаційні скарги АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 по справі № 303/7768/13-ц залишено без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року - без змін (том 1, а.с. 54-60).

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк» про скасування реєстрації речового права та визнання правочину недійсним (справа №303/1280/18).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 року по справі № 303/1280/18 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю, та як наслідок, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора від 04 липня 2017 року про реєстрацію за ПАТ «Дельта Банк» права власності на Квартиру, визнано недійсними електронні торги від 04 січня 2018 року, результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2017-12-21-000082-b, визнано недійсним Договір купівлі-продажу; поновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на Квартиру, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 . Квартиру (том 1, а.с. 63-65).

Вищезазначене рішення суду переглядалося в апеляційному та касаційному порядку.

За результатами повторного розгляду справи в межах, визначених постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року (том 1, а.с. 82-87), Закарпатським апеляційним судом 13 березня 2024 року ухвалено постанову (том 1, а.с 88), якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишено без змін (том 1, а.с. 94- 100).

Позивач звертався зі скаргою до Фонду, однак така була залишена без розгляду (том 1, 101-103).

В матеріалах справи також містяться відповіді Фонду, Національного банку України на звернення ОСОБА_1 (том 1, а.с. 104-107).

02.11.2024 року позивач звернувся з претензією про відшкодування шкоди з підстав вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи до відповідача та третьої особи (том 1, а.с.108-115).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України .

Звертаючись до суду з вимогами за предметом позову, позивач посилається на те, у зв`язку з втратою майна, придбаного на підставі Договору купівлі-продажу йому заподіяно збитків у розмірі вартості такої квартири на суму 1621153,00 грн, а тому посилаючись на приписи частини першої ст. 22 Цивільного кодексу України та частини першої ст. 661 Цивільного кодексу України, вважає, що такі підлягають відшкодуванню.

Натомість, сторона відповідача зазначає, що позивачеві, як потенційному покупцю, надавалась можливість ознайомитись з документами, на підставі яких АТ «Дельта Банк» набув Квартиру у власність, тобто рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року у справі № 303/7768/13-ц, яке станом на момент організації продажу активу, проведення торгів та укладання з Позивачем, як переможцем торгів, Договору купівлі-продажу було чинним та ніким не оскаржене. Отже, рішення щодо участі в торгах з продажу неплатоспроможним АТ «Дельта Банк» належному йому на праві власності нерухомого майна приймалося позивачем вільно та на власний розсуд.

По відношенню до вищенаведених доводів сторін, слід зазначити наступне.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України).

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів (постанова Верховного Суду від 6 вересня 2022 року у справі N 640/10625/21).

За таких обставин, слід констатувати, що в межах розгляду даної справи преюдиційне значення мають факти встановленні Закарпатським апеляційним судом у постанові від 12.11.2018 року та постанові Верховного Суду від 04.08.2020 року по справі №303/7768/13-ц відносно того, що спірні правовідносини щодо звернення стягнення АТ «Дельта банк» на предмет іпотеки Квартиру мали вирішуватись в позасудовому порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статтей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статтей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Суд касаційної інстанції у постанові від 04.08.2020 року по справі №303/7768/13-ц акцентував увагу також на тому, що ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Отже, судове рішення, на підставі якого АТ «Дельта Банк» зареєстрував право власності на спірну Квартиру за собою було скасовано.

Судова практика Великої Палати Верховного Суду свідчить про те, що реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (частина перша ст. 661 Цивільного кодексу України).

Отже, суд приходить до висновку, що внаслідок витребування Квартири у ОСОБА_1 (покупця) на користь ОСОБА_3 (третьої особи) у ПАТ «Дельта банк» (продавця) виник обов`язок відшкодувати позивачу завдані збитки.

У постанові від 23.09.2024 по справі №303/1280/18 Верховний Суд зазначив, що підставним є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до АТ «Дельта Банк» про стягнення сплаченої вартості спірної Квартири.

Поряд з цим, позивач вважає, що відшкодуванню підлягає саме ринкова вартість Квартири, яка станом на 04.11.2024 складає суму 1621153,00 грн.

В свою чергу, представник відповідача у поданому суду відзиві на позов (т. 2, а.с. 88) та в судовому засіданні по справі 06.03.2025 наголосив на можливості відшкодування лише фактично сплаченої ОСОБА_1 суми грошових коштів за Квартиру на момент продажу.

В контексті наведеного, суд враховує правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, які наведені у постанові 03 липня 2023 року по справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447 сво 22). У вказаному судовому акті суд касаційної інстанції зазначив: «..Тлумачення вказаних норм закону свідчить про те, що положення статті 661 ЦК України є частиною системи правил про наслідки евікції товару (тобто відсудження у покупця придбаного ним майна, товару на підставі того, що продаж був незаконним).

Продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо) (стаття 659 ЦК України).

Це зумовлено тим, що продавець повинен мати право продажу товару (стаття 658 ЦК України) і, відтак, гарантувати покупцю чистоту правового титулу, що його покупець набуває за відповідним договором купівлі-продажу. Якщо продавець цього обов`язку не виконує або виконує його неналежно, то для покупця створюється загроза евікції - вилучення речі у титульного володільця третьою особою, що має на цю річ те чи інше право, яке не погашається встановленням нового правового титулу на річ. Таке право може бути як речовим, так і зобов`язальним, але у будь-якому разі повинно передбачати можливість позбавити покупця володіння річчю на користь носія такого права. Віндикація є одним з характерних і найпоширеніших (але далеко не єдино можливим) варіантів евікції речі.

Унаслідок евікції покупець позбавляється можливості панування над річчю в обсязі, що набувався ним на підставі відповідного договору купівлі-продажу, або обмежується в такому пануванні. А тому не має значення, чи річ витребувана у набувача (покупця) у цілому, чи він лише позбавився статусу одноосібного власника і натомість став співвласником, речі у певній частці (чи навіть в режимі спільної часткової власності). Відтак, у будь-якому з наведених варіантів є підстави для стягнення збитків із продавця за правилами статті 661 ЦК України.

У статті 661 ЦК України законодавець закріпив право покупця вимагати від продавця відшкодування збитків, завданих продавцю евікцією товару. При цьому спеціальних правил щодо визначення складу та розміру таких збитків стаття 661 ЦК України не містить, фактично відсилаючи до загальних положень статей 22 і 623 ЦК України.

Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин, крім зобов`язальних. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення про стягнення збитків, суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.

Отже, суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову. Але застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).

Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності».

Враховуючи вищевикладені норми права, правові висновки Верховного Суду, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування збитків, а саме ринкової вартості Квартири в сумі 1621153,00 грн. підлягають задоволенню.

При цьому, суд оцінює в якості належного доказу, висновок про вартість об`єкту оцінки (Квартири), виконаний ТОВ «Будинок оцінки» станом на 04.11.2024 (том 1, а.с.116-120).

Щодо позовних вимог в частині стягнення судових витрат зі сплати судового збору в сумі 18927,52 грн, суд вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.

Так, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір за подання ним касаційних скарг по справі №303/1280/18, № 303/1280/18, апеляційної скарги по справі №303/7768/13, заяви про забезпечення позову по справі №303/1280/18, а також за видачу копій документів.

Відповідно до частини першої ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з приписами частини першої та другої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду (постанова Верховного Суду від 11.05.2023 по справі № 910/4631/22).

Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи. Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №904/4380/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 550/936/18 при перегляді справи в порядку цивільного судочинства.

Водночас, розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється судом за результатами розгляду конкретної справи, а тому суд не може на власний розсуд здійснювати перерозподіл судових витрат по інших справах.

Щодо позовної вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди за оренду житла у сумі 513436,00 грн., суд приходить до висновку, що у задоволенні такої слід також відмовити.

Доводячи підставність своїх вимог в цій частині, ОСОБА_1 посилається на те, що не зміг використовувати Квартиру для проживання зі своєю родиною, оскільки попередній власник чинила йому перешкоди, а тому він спочатку винаймав квартиру в м.Ужгороді, а згодом уклав договір суборенди квартири з ТзОВ «Укрбудінновація» в м.Мукачеві.

На підтвердження зазначених обставин позивач надав суду відповідні копії договорів, акти надання послуг, акти приймання-передачі квартири, додаткові угоди, повідомлення, виписки за рахунками (том 1, а.с. 124-250, том 2, а.с.1-23).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач також посилався на положення частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В свою чергу, відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками, а відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Поряд з цим, судом не встановлено за результатами розгляду даної справи що матеріальна шкода за оренду житла у сумі 513436,00 грн виникла саме внаслідок протиправної поведінки відповідача.

У постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року по справі №303/1280/18, встановлено обставини, щодо наявності зареєстрованого за ОСОБА_1 іншого нерухомого майна - житлових приміщень (квартир). Крім цього, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 вересня 2023 року у справі № 303/6864/23 позивача вселено в квартиру АДРЕСА_2 .

За таких обставин, слід констатувати, що залишилися доказово непідтвердженими доводи та аргументи ОСОБА_1 про те, що матеріальна шкода пов`язана з орендою житла в сумі 513436,00 грн виникла саме внаслідок протиправної поведінки відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачу в період з грудня 2018 по квітень 2024 не належало інше житлове нерухоме майно, в якому він міг проживати з родиною. Відповідно не встановлено причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяними позивачу збитками у вигляді орендної плати.

З урахуванням наведеного, не підлягає задоволенню також похідна вимога щодо стягнення інфляційних втрат (217094,27 грн) та 3% річних (58436,86 грн) за період 01.01.2019 по 01.11.2024, нарахованих позивачем на суму орендної плати у розмірі 513436,00 грн.

Відносно посилань представника відповідача щодо пропуску позовної давності позивачем, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

Представник відповідача посилається на те, що строк позовної давності для можливості звернення ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк» з даним позовом сплив у листопаді 2021 року, або ж, у будь-якому разі, у грудні 2021 року.

ОСОБА_1 міг довідатися про своє порушене право у листопаді 2018 року, коли постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року було скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року по справі № 303/7768/13-ц та у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність Квартири - відмовлено, або ж довідався у грудні 2018 року, коли подав касаційну скаргу на вказану вище постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року.

Поряд з цим, суд не погоджується з такими доводами представника відповідача, оскільки протягом тривалого часу, починаючи з 2018 року предметом судового розгляду судових інстанцій були справи пов`язані зі спірною Квартирою, в тому числі її витребування від позивача. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, могло надавати позивачу підстави вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні.

Передаючи на розгляд суду даний позов, позивач пов`язує можливість відшкодування шкоди саме з подією, яка обумовлюється витребуванням від нього майнового активу, який перебував у його власності до 2024 року.

Водночас, остаточне рішення щодо законності витребування Квартири від ОСОБА_1 було прийнято Верховним Судом на підставі постанови від 23.09.2024 року по справі №303/1280/18, якою суд касаційної інстанції постановив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2019 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13.03.2024 року без змін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності по відношенню до задоволеної судом частини позовних вимог.

Враховуючи викладене, позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача у рахунок відшкодування збитків суму 1621153,00 грн, а в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до частини першої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 10104,47 грн, виходячи з розрахунку: 1621153,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 15140,00 грн. (судовий збір) / 2429047,65 грн. (розмір заявлених позовних вимог).

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 суму 1621153,00 (один мільйон шістсот двадцять одна тисяча сто п`ятдесят три гривні 00 копійок) гривень в рахунок відшкодування завданих збитків.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 суму 10104,47 (десять тисяч сто чотири гривні 47 копійок) гривень судового збору.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 01133, м.Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б, .

Третя особа без самостійних вимог: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців 17, .

Представник відповідача та третьої особи без самостійних вимог: Шутов Олексій Олегович, 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців 17, РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.В. Кость