Провадження №: 2/336/1472/2025
Ухвала

іменем України

17 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Петренко Л.В., розглянувши матеріали справи ЄУН 336/678/25 (номер провадження 2/336/1472/25) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна, про виділення обов`язкової частки у спадщині, -

встановив:

21 січня 2025 року до суду звернулась позивач ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В., про виділення обов`язкової частки у спадщині.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В.

29 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

12 лютого 2025 року позивачем подано заяву в порядку ст. 185 ЦПК України, однак недоліки зазначені в ухвалі суду позивачем не усунуто.

Позивачем не надано постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З наданих до позовної заяви документів слідує, що позивач взагалі не звертався до нотаріуса щодо прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 1268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець встановив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Закріплене в законі право спадкоємця на прийняття спадщини реалізується за процедурами, визначеними в «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженому Наказом Міністерства України № 296/5 від 22.02.2012 року.

Право спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, внормовано пунктом 3.19. Глави 10 Розділу ІІ «Порядку…», зміст якого відповідає змісту наведеної частини 3 ст. 1268 ЦК України.

Як випливає із змісту п. 3.20 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку…», у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

З наведеного положення законодавчо встановленого порядку вчинення нотаріальних дій випливає, що підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем для нотаріуса є наявність у спадкоємця місця проживання, зареєстрованого за тією ж адресою, що і місце проживання спадкодавця.

Для здійснення права на спадкування, тобто отримання права на спадщину, спадкоємцю необхідно звернутися до нотаріальної контори або з заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку після її відкриття (у випадку, коли спадкоємець не проживав постійно із спадкодавцем) або з доказами постійного проживання із спадкодавцем, якими можуть бути: відмітка про реєстрацію його місця проживання в паспорті, яке співпадає з зареєстрованим місцем проживання спадкодавця, чи довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

До нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» відноситься видача свідоцтва про право на спадщину.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину встановлений статтею 67 Закону «Про нотаріат», за змістом якої свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину (частина перша статті 1300 ЦК України).

Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, такий висновок міститься в постанові ОП КЦС ВС від 22 квітня 2024 року у справі N 346/2744/21 (щодо права на обов`язкову частку).

Відповідно до п. 1 Глави 13 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. Нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Суд не може зобов`язувати нотаріуса чи нотаріальну контору вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

За змістом роз`яснень в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так, при вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України).

Таким чином, підставою для звернення до суду із заявою про виділення обов`язкової частки у спадщині є неможливість здійснити право на спадкування у позасудовому порядку, підтвердженням чого має бути постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відмова у вчиненні нотаріальної дії і є передумовою для звернення за судовим захистом.

Як встановлено судом, до нотаріальної контори позивач не звертався.

Як випливає із змісту Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування».

Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою самостійною підставою для відмови у позові.

Таким чином, зверненню позивача до суду мало би передувати застосування нотаріальної процедури здійснення права на спадщину, про що було зазначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язанні виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Суд вбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заяви до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

В установлений строк позивачем зазначені в ухвалі недоліки не усунені, а тому позовну заяву слід вважати неподаною і повернути позивачу.

Керуючись ст.ст. 185, 258-261, 272, 353, 354, 355 ЦПК України, суддя,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна, про виділення обов`язкової частки у спадщині - вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: