ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 947/24403/23

провадження № 61-14332св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси в складі судді Коваленко О. Б. від 11 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., від 02 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та користувався послугами банку на підставіанкети-заяви від 13 травня 2014 року відповідно до Умов і правил надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання з повернення кредиту у нього виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком та випискою з рахунку відповідача.

Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 13 червня 2014 року у сумі 62 369,54 грн, з яких 50 421,22 грн - заборгованість за кредитом, 11 948,32 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ «ПриватБанк» про захист прав споживача та зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку.

Зустрічний позов мотивовано тим, що внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб з його карткових рахунків, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», неправомірно списано грошові кошти, враховуючи комісію банку, всього на 83 917,50 грн.

02 серпня 2022 року від АТ КБ «ПриватБанк» він отримав дзвінок про перерахування його грошових коштів на страховий рахунок банку з метою їх захисту від незаконних дій третіх осіб.

Його звернення того ж дня на гарячу лінію банку за номером 3700 підтвердило здійснення працівниками банку зазначених операцій.

Однак у мобільному застосунку «Приват24» він виявив списання грошових коштів з його карткових рахунків на користь третіх осіб.

02 серпня 2022 року він звернувся до відділення банку для з`ясування обставин списання грошових коштів з його рахунків, а також повідомив правоохоронні органи про зазначену подію, внаслідок чого 03 серпня 2022 року ГУНП в Одеській області внесено до ЄРДР відомості № 0000564 про скоєне кримінальне правопорушення за ознаками кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим.

08 серпня 2022 відповідач письмово звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з заявою про проведення службового розслідування за фактом незаконного списання грошових коштів з карткових рахунків та вимогою про повернення безпідставно списаних грошових коштів.

Про результати службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк» його до цього часу не повідомило.

Вказує, що не розголошував третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок кредитних коштів на його рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) у сумі 29 949 грн; визнати всі нараховані АТ КБ «Приватбанк» з 02 серпня 2022 року проценти, штрафи і пені за картковим рахунком НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) недійсними; зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» їх списати; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь безпідставно списані (перераховані) кошти з карткового рахунку за № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) у сумі 53 968,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 29 949 грн безпідставно списаних (перерахованих) 02 серпня 2022 року з карткового рахунку за № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), належного ОСОБА_1 .

Визнано всі нараховані АТ КБ «Приватбанк» з 02 серпня 2022 року проценти за картковим рахунком НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_1 , недійсними та зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» їх списати. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані (перераховані) кошти з карткового рахунку за № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) у сумі 53 968,50 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані таким.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні платіжні операції.

Крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

У разі виявлення незаконного списання коштів банк зобов`язаний повернути їх на рахунок клієнта.

З урахуванням зазначеного, суди дійшли висновку про відмову у позові АТ КБ «ПриватБанк» та про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 шляхом зобов`язання банку відновити залишок кредитних коштів на рахунку ОСОБА_1 у сумі 29 949 грн та стягнення з банку на його користь безпідставно списаних (перерахованих) коштів у сумі 53 968,50 грн.

Вимоги про визнання недійсними всіх нарахованих банком з 02 серпня 2022 року процентів, штрафів і пені за картковим рахунком НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та зобов`язання банку їх списати є обґрунтованими в частині процентів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 жовтня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Демарчук Н. О. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 947/24403/23, відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року.

У грудні 2024 року матеріали цивільної справи № 947/24403/23 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі адвокат Демарчук Н. О., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 370/476/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 686/17444/21, від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди поверхнево розглянули вказану справу, всебічно не з`ясували фактичних обставин, від встановлення яких залежить правильне вирішення спору по суті.

Суд не врахували доводів банку про те, що здійснення транзакцій з рахунку ОСОБА_1 відбулося унаслідок впливу на нього шахраїв та самостійного переведення клієнтом коштів на картку іншого банку.

Операції зі зняття коштів з картки ОСОБА_1 стали можливими лише унаслідок входу до сервісу Приват24.

За таких обставин та відповідно до пункту 1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг банк не несе відповідальності за вказані дії.

Натомість згідно з пунктом 1.1.5.13 Умов та правил надання банківських послугклієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки.

Вказані умови кореспондуються із Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», зокрема положеннями пунктів14.12, 14.16 статті 14, які суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у грудні 2024 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів АТ КБ «ПриватБанк», просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року залишити без змін, а касаційну скаргу, у зв`язку її необґрунтованістю, - без задоволення.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та користується послугами банку на підставі анкети-заяви від 13 травня 2014 року відповідно до Умов і правил надання банківських послуг.

На ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) (поточний), кредитний рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) по обслуговуванню платіжних карток «Для виплат» та «Універсальна» відповідно.

За карткою «Універсальна» № НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ) банком визначений кредитний ліміт для потреб клієнта у розмірі 50000,00 грн.

Відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком № НОМЕР_1 02 серпня 2022 року здійснено операції з переказу зі своєї картки НОМЕР_6 через додаток Приват24 на суму 170 грн, переказу на свою картку через додаток Приват24 на суму 1 005,03 грн (1 035,18 грн з комісією), переказу на свою картку через додаток Приват24 на суму 14000 грн (14 420 грн з комісією), переказ зі своєї карти на суму 29 949 грн (30 847,47 грн з комісією).

Одночасно, 02 серпня 2022 року з карткового рахунку ОСОБА_1 «Для виплат» НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) відбувся переказ власних коштів на рахунки невідомих осіб, всього на суму 53700,00 грн, а з урахуванням комісії списано з карткового рахунку «Для виплат» 53 968,50 грн. (24 000 грн, 29 700 грн - сума переказів, 268,50 грн - комісія).

У зв`язку із безпідставним списанням грошових коштів із банківського рахунку ОСОБА_1 02 серпня 2022 року звернувся до правоохоронних органів та повідомив АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 144-153).

02 серпня 2022 року на електронну пошту ОСОБА_1 надійшов лист АТ КБ «ПриватБанк» про блокування карток у зв`язку зі спробою списання коштів третіми особами (а. с. 142).

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 надіслав АТ КБ «ПриватБанк» лист про проведення службового розслідування за фактом списання коштів третіми особами.

Згідно з інформацією Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області від 10 квітня 2023 року № 60/93і відповідно до матеріалів кримінального провадження № 0000564, внесеного 03 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0000564 за ознаками кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, 03 серпня 2022 року, ОСОБА_1 вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого та того ж дня допитано в якості потерпілого. Досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження № 0000564 триває.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов'язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та користувачем послуг банку, має поточний та кредитний рахунки, у тому числі і на підставі анкети-заяви від 13 травня 2014 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705) (чинне на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року усправі № 686/17744/21 вказано, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

У постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19), від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16 (провадження № 61-10242св20), від 17 грудня 2021 року у справі № 263/3704/19 (провадження № 61-1799св21) від 13 червня 2022 року у справі № 587/586/21 (провадження № 61-19319св21), від 24 січня 2024 року у справі № 758/14517/18 (провадження № 61-12347св23) викладені правові висновки про те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Судами попередніх інстанцій установлено та не заперечується сторонами, що 02 серпня 2022 року внаслідок шахрайських дій невідомих осіб відбулися неправомірні перекази: кредитних коштів з кредитної карти ОСОБА_1 № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) в сумі 29 800 грн та його власних коштівз карткового рахунку «Для виплат» НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ),всього на суму 53 700 грн, на рахунок невідомих осіб.

Матеріалами справи підтверджено, що того ж дня, 02 серпня 2022 року, про безпідставнесписання грошових коштів із банківського рахунку ОСОБА_1 повідомив АТ КБ «ПриватБанк».

Листом від 02 серпня 2022 року банк повідомив ОСОБА_1 про блокування його карток у зв`язку із здійсненням сумнівних операцій (спроби списання коштів третіми особами).

Листомвід 08 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про проведення службового розслідування за фактом незаконного списання грошових коштів з карткових рахунків та вимогою про повернення безпідставно списаних грошових коштів.

ОСОБА_1 вказував, що не розголошував третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію,картки не втрачав, доступу до них треті особи не мали.

Таким чином, після виявлення факту платіжних операцій, які він не виконував, ОСОБА_1 вчинив дії, передбачені пунктами 5, 6 розділу VI Положення № 705 щодо повідомлення емітента.

В свою чергу, банк не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

АТ КБ «ПриватБанк» не надало жодної інформації про результати проведеного службового розслідування.

Натомість після безпідставного списання грошових коштів із банківського рахунку, ОСОБА_1 виконав усі дії та надав усю інформацію, яка необхідна була АТ КБ «ПриватБанк» для здійснення розслідування щодо спірних операцій.

Отже, саме позивач за первісним позовом не надав суду жодного доказу на спростування обставин, викладених у зустрічному позові, тоді як у вказаній категорії справ тягар надання таких доказів покладеносаме на фінансову установу.

Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що суди поверхнево розглянули вказану справу, всебічно не з`ясували фактичних обставин, від встановлення яких залежить правильне вирішення спору по суті.

З огляду на вказане, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду. Також відсутні докази того, що позивач своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Оскільки банком належними та допустимими доказами не підтверджено, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з його рахунку, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні первісного позову банку та частково задовольнили зустрічний позов ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що здійснення транзакцій з рахунку ОСОБА_1 відбулося унаслідок впливу на нього шахраїв та самостійного переведення клієнтом коштів на картку іншого банку, а також, що операції зі зняття коштів з картки ОСОБА_1 стали можливими лише унаслідок входу до сервісу Приват24, за фактичних обставин цієї справи, є необґрунтованими.

Враховуючи недоведеність вчинення ОСОБА_1 певних дій чи бездіяльності, спрямованих на сприяння втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені, суд касаційної інстанції відхиляє доводи банку про те, що до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку - банк, оскільки в даній справи повідомлення позивача банку про несанкціоноване списання коштів було здійснене одразу після здійснення відповідних транзакцій, а доказів про те, що вони були проведені саме ним матеріали справи не містять.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 370/476/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 686/17444/21, від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц та ін., на які посилається заявник у цій справі.

В цілому, доводи касаційної скарги висновків судів щодо вирішення справи по суті не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

У справі, що розглядається, вичерпно надано оцінку питанню розмежування відповідальності клієнта та банку під час несанкціонованого списання грошових коштів з рахунків клієнта. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених у справі рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому їх, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара