ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1587/25 Справа № 2-1812/11 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Новікової Г.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Озерянська Ж.М.),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2011 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась ОСОБА_3 , та через свого представника Василець М.С. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин справи.

Скарга мотивована тим, щопро заочне рішення від 09.09.2011 по справі № 2-1812/11 ОСОБА_1 дізналась випадково, коли побачила відкрите виконавче провадження щодо стягнення заборгованості у розмірі 132 612,45 грн. на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Вказує на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що дані рекомендовані відправлення не можуть бути належним доказом отримання ОСОБА_1 копії заочного рішення суду. Підпис у кредитно-заставному договорі та паспорті у вигляді ініціалу з кривими лініями, а підпис на рекомендованому відправленні зовсім інший, у вигляді прізвища.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

ОСОБА_2 просила ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Христян О.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти її задоволення, просила оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, 09 вересня 2011 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості, яким позовні вимоги задоволено частково.

28 червня 2024 року до канцелярії суду представником відповідача Тараненко Вiкторiї Миколаївни за ордером на надання правничої допомоги ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення по цивільній справі №2-1812/11 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості. Разом із вищезазначеною заявою подано клопотання про поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2011 року.

12 серпня 2024 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі №2-1812/11 від 09 вересня 2011 року залишено без розгляду, оскільки відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2024 року учасниками справи не оскаржена, та набрала законної сили «12 серпня 2024 року».

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на суд повинно бути забезпечено судовими процедурами, які мають бути справедливими.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень статті 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до пунктів 9, 13 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою-третьою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Частиною першою статті 289 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16, навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Отже, відповідно до приписів статті 127 ЦПК України суд першої інстанції наділений повноваженнями залишити заяву про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом. Водночас суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті. Правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

У пунктах 71, 76, 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 зазначено, що: «відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III "Позовне провадження" ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у разі постановлення ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення об`єктом оскарження в суді апеляційної інстанції є не ухвала про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, а безпосередньо заочне рішення, перегляд якого буде здійснюватися саме за апеляційною скаргою відповідача.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження апеляційний суд не вирішує поважність / неповажність причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а лише перевіряє дотримання заявником строку на апеляційне оскарження заочного рішення, який починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України)».

Натомість у випадку відсутності підстав для поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення така заява підлягає залишенню без розгляду.

Як було встановлено матеріалами справи, 28 червня 2024 року до канцелярії суду представником відповідача Тараненко Вiкторiї Миколаївни за ордером про надання правничої допомоги ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення по цивільній справі №2-1812/11 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості. Разом із вищезазначеною заявою подано клопотання про поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2011 року.

12 серпня 2024 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області заяву про перегляд заочного рішення у цивільній справі №2-1812/11 від 09 вересня 2011 року залишено без розгляду, оскільки відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 вдруге звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 09.09.2011 року та клопотанням про поновлення строку для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року вищевказану заяву залишено без розгляду.

З Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ухваленого 09.09.2011 року, ОСОБА_2 посилається на те, що заявнику не було відомо про наявність вказаного заочного рішення, оскільки ані судових повісток по справі, ані самого рішення вона не отримувала. Крім цього, зазначала, що доказів належного повідомлення відповідачки про дату та час розгляду справи і про ухвалене рішення відсутні в матеріалах справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19 зазначено, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Колегія суддів вважає, що оскільки у даному випадку існує ухвала суду від 12 серпня 2024 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без розгляду, яка набрала законної сили та відповідачкою в апеляційному порядку не оскаржувалась, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо залишення заяви від 10.09.2024 року про перегляд заочного рішення без розгляду, оскільки викладені в ній обставини, що були розглянуті судом в ухвалі від 12.08.2024 року, яка відповідачкою не оскаржена, а тому апеляційний суд вважає, що висновок місцевого суду відповідає нормам процесуального та матеріального права, підстави для скасування ухвали суду від 28.10.2024 року відсутні, а ухвала від 12.08.2024 року заявником не оскаржувалась.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про залишення заяви без розгляду з тих підстав, що існує вже ухвала, якою було відмовлено у поновленні строку на перегляд заочного рішення, а тому обґрунтовано залишив заяву від 10.09.2024 року без розгляду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2025 року.

Судді: О.В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Г.В. Новікова