КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/4589/19 Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/4695/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець Алла Миколаївна, про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець А. М., про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір довічного утримання, укладений 28 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець А. М. і зареєстрований у реєстрі за №1172, недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44296370, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баранець А. М. 28 листопада 2018 року щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності - 29151606).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 536,80 грн судового збору.

21 лютого 2024 року представник позивачки - адвокат Старик В. В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив долучити до матеріалів справи докази понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних із залученням експертів, і покласти вказані судові витрати на відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року вказану заяву представника ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені у зв`язку з проведенням експертного дослідження, у розмірі 49 041,30 грн.

У задоволенні іншої частини вимог зави про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними вище судовими рішеннями, кожна із сторін звернулася з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , задоволено частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 скасовано та в їх задоволенні відмовлено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання залишено без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, понесених у зв`язку із проведенням експертного дослідження, у розмірі 49 041,30 грн залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині залишення без змін додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ураховуючи, що постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року постанова Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року була скасована лише в частині залишення без змін додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу та у цій частині справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, апеляційним судом переглядається додаткове рішення суду першої інстанції тільки у наведеній вище частині.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 вказувала, що оскаржуване додаткове рішення в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу є незаконним та необґрунтованим, позаяк ухвалене судом за неповного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання та з порушенням норм процесуального права.

Зазначала, що разом із заявою про ухвалення додаткового рішення були подані докази витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема, копії акту приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) № 06-02/24 від 06 лютого 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 01 від 06 лютого 2024 року, додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 23-09/21 від 23 вересня 2021 року, на які вона посилалась на підтвердження заявлених вимог та про що її представник заявив в суді до судових дебатів.

Суд першої інстанції був зобов`язаний дослідити зазначені докази, оцінити їх та встановити на їх підставі дійсний розмір витрат на професійну правничу допомогу, що складає 242 848,00 грн. Водночас оцінювання вказаних доказів судом без додаткового зазначення суми зі сторони позивачки не видається неможливим, оскільки суду був відомий обсяг доказів, які йому необхідно було дослідити. Крім того, ані з описової частини заяви, ані із її прохальної частини не вбачається, що позивачка просила про покладення на відповідача розміру понесених судових витрат іншого, аніж повної суми.

Зміст додаткового рішення не містить висновків суду першої інстанції стосовно дослідження зазначених доказів, що свідчить про те, що відповідні докази, подані нею на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, взагалі не досліджувалися, а відповідні обставини, такі як розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу, обсяг наданих адвокатом послуг не встановлювалися, а відтак суд не виконав покладений на нього обов`язок щодо обов`язкового дослідження відповідних доказів.

Позивачка вважає, що фактично суд першої інстанції мав обов`язок самостійно встановити розмір понесених витрат без додаткового зазначення їх розміру з її сторони, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат та їх розміру, а не формально вказувати про відсутність підстав для компенсації таких судових витрат. Крім того, суд порушив принцип процесуального естопелю та допустив суперечливу поведінку, оцінивши докази на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із залученням експертів, та стягнувши такі судові витрат, однак це оцінив надані докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу за фактично однакових умов.

Учасники справи правом на подання відзиву на вказану апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Старик В. В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги позивачки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачкив судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 част

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі».

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.

Судом встановлено, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування запису про державну реєстрацію права власності, в якому просила покласти судові витрати на відповідачку та додала до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно з яким витрати на правову допомогу складають 30 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивачки у цій справі спочатку представляв адвокат Решетило С. В. на підставі договору про надання правової допомоги № 17-02/19 від 17 лютого 2019 року, а в подальшому - адвокат Старик В. В. на підставі цього ж договору та договору про надання правової допомоги № 23-09/21 від 23 вересня 2021 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

14 лютого 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява представника позивачки - адвоката Старика В. М. про ухвалення додаткового рішення, яка ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2024 року була повернута заявнику без розгляду.

21 лютого 2024 року представник позивачки - адвокат Старик В. В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних із залученням експертів, до якої додав, зокрема, копії додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 23-09/21 від 23 вересня 2021 року, акту приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) № 06-02/24 від 06 лютого 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 01 від 06 лютого 2024 року.

Відмовляючи в задоволенні зазначеної заяви у частині вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що в описовій та прохальній частині заяви про ухвалення додаткового рішення заявником не вказано цифрового визначення розміру витрат, які були понесені позивачкою на правничу допомогу у справі, а відтак підстави для їх стягнення з відповідачки відсутні.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі 910/9714/22: «у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.».

Отже, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

У справі, яка переглядається, до заяви про ухвалення додаткового рішення було додано докази на підтвердження обставин, на які позивачка посилалася як на підставу своїх вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а відтак суд першої інстанції був зобов`язаний дослідити зазначені докази, оцінити їх та встановити на їх підставі дійсний розмір понесених стороною, на користь якої ухвалено судове рішення по суті спору, витрат на правову допомогу.

Зокрема, із акту приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) № 06-02/24 від 06 лютого 2024 року, які підписаний позивачкою та адвокатом Стариком В. М. як головою АО «Анво Груп», вбачається, що договірна сума оплати (ціна послуг) становить 242 848,00 грн і складається із фіксованої суми гонорару у розмірі 15 000,00 грн та гонорару успіху у розмірі 227 848,00 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості здійснити оцінку наданих доказів на підтвердження розміру судових витрат позивачки навіть без додаткового зазначення зі сторони її представника у поданій заяві їх точної суми, адже в його розпорядженні були докази, якими сторона позивачки обґрунтувала свої вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу, а зі змісту поданої заяви про ухвалення додаткового рішення не вбачається, що представник позивачки просив про покладення на відповідачку іншого розміру понесених витрат, аніж того, що був визначений за домовленістю ОСОБА_1 та адвоката Старика В. М.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що само по собі не зазначення заявником в описовій та прохальній частині заяви про ухвалення додаткового рішення цифрового визначення розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу є належною і достатньою підставою для відмови у стягненні таких судових витрат.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом, стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати, не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

За правилом частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

При цьому у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У даній справі на виконання положень частини восьмої статті 141 ЦПК України представник ОСОБА_1 - адвокат Старик В. М. разом із заявою про ухвалення додаткового рішення подав, зокрема, копії додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 23-09/21 від 23 вересня 2021 року, акту приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) № 06-02/24 від 06 лютого 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 01 від 06 лютого 2024 року.

Відповідно до досягнутих домовленостей між позивачкою та її представником, за представництво інтересів клієнта шляхом участі у судових засіданнях в суді першої інстанції розмір винагороди адвоката становить фіксовану суму 15 000,00 грн, а також передбачено гонорар успіху - 10 % від ринкової вартості квартири станом на дату її фактичного повернення законному власнику, що становить 227 848,00 грн.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Колегія суддів визнає заявлену стороною позивачки суму витрат на професійну правничу допомогу (гонорар успіху) у розмірі 227 848,00 грн такою, що суперечить критеріями розумності і реальності, з огляду на складність справи та доводів позовної заяви, в межах яких відбувався розгляд справи по суті спору у суді першої інстанції. Зазначена справа не відноситься до категорії справ значної складності, які потребували самостійного напрацювання представником позивачки окремих правових висновків з питання визнання правочину недійсним та є очевидно завищеною по відношенню до відповідачки.

Крім того, заявлена сума витрат на правничу допомогу є непропорційною розміру задоволених позовних вимог, які з урахуванням прийнятої у справі остаточної постанови суду касаційної інстанції були задоволенні лише частково і лише до одного із відповідачів у справі, належним чином не обґрунтованою, що суперечать критеріями розумності і співрозмірності таких витрат складності справи та дійсному обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які були необхідними для захисту інтересів позивачки в суді першої інстанції.

Слід врахувати, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

На думку колегії суддів, ураховуючи доведений факт складання і подання процесуальних документів у справі, участь адвоката в судових засіданнях у суді першої інстанції, а також з огляду на погоджену вартість вказаних юридичних послуг у додатковій угоді до договору про надання правової допомоги та лише часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , 30 000,00 грн винагороди адвоката АО «Анво Груп»Старика В. М. є достатньою компенсацією з урахуванням виконаної роботи цим адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критерію розумності розміру витрат, а також впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачці у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вимог заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

З огляду на те, що оскаржуване додаткове рішення суду стосується виключно розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року в частині відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній