Справа № 489/3380/22
Провадження №2/489/55/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Троць О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представниці відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Тетяна Вікторівна про визнання заповіту недійсним

встановив.

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним заповіт від 27 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Тетяною Вікторівною, складений від імені ОСОБА_5 , за яким остання заповідала все належне їй майно ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 300. Мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Він разом з матір`ю зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 за півтора року до смерті, в червні 2020 року отримала травму, після чого перестала самостійно пересуватися, потребувала стороннього догляду. Оскільки відповідач не працював, та запропонував переселитися до матері та доглядати за нею, а позивач працювати та фінансово допомагати матері у лікуванні та догляді. Після того, як відповідач переїхав до матері, він став помічати, що відповідач обмежує його у спілкуванні з матір`ю: телефон матері не відповідав, при приїздах його до матері все частіше не пускали з посиланням на те, що мати спить, або схвильована, що може почати хвилюватися, а у неї хворе серце. Зі спілкування з сусідами, йому стало відомо, що мати повністю ізольована від спілкування з сусідами, на їх питання відповідач пояснював те, що у матері погане самопочуття. Після смерті матері, він звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, йому було повідомлено про те, що в Спадковому реєстрі існує заповіт від 27 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Тетяною Вікторівною, складений від імені ОСОБА_5 , за яким остання заповідала все належне їй майно ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 300. Даний факт викликав у нього здивування, оскільки його мати бажала поділити квартиру між ним та відповідачем порівно. Вважає, що даний заповіт не відповідає внутрішній волі спадкодавці. Заповіт було підписано під психологічним тиском з боку відповідача. Крім того, почерк та розпис спадкодавці в заповіті відрізняється від почерку та розписку на зразках, які є у його розпорядженні. Також, заповіт не відповідає вимогам закону, його посвідчення було проведено з порушенням низки нормативних актів.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що в матеріалах судової справи відсутні письмові пояснення сусідів, які б вказували на дії відповідача щодо вчинення саме психологічного тиску на спадкодавця під час складання та підписання заповіту. Натомість, представник позивача повідомляє про обставини не допуску останнього до спадкодавця, про обмеження його спілкування із спадкодавцем з поважних причин сон, схвилювання, хворе серце. Зі слів представника позивача, сусіди можуть надати свідчення по факту отримання відповідей від відповідача щодо поганого самопочуття спадкодавця, її хворого серця, її відпочивання, про розбитий телефон. Отже, викладене представником позивача не доводить, що заповіт не відповідав внутрішній волі спадкоємця, а також факт підписання його під психічним тиском, а лише констатує вищезгадані обставини як такі самі по собі. В матеріалах справи відсутні належні докази, які б вказували, що в заповіті саме почерк та розпис не належить особі спадкодавця. Пояснення представника позивача на рахунок відмінності у написанні прізвища відповідача у свідоцтві про народження та паспорті громадянина України та пов`язані з цим правові наслідки є неспроможними. Загальна судова практика не має жодного випадку визнання особи такою, що не має цивільної правоспособності через помилкове написання прізвища під час обміну паспорта радянського зразка на паспорт громадянина України. При цьому, представник позивача підтверджує, що ОСОБА_4 є рідним братом позивача.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву, зазначив, що підстави позову є лише припущеннями. Проте, така класифікація як основних та додаткових підстав та обґрунтувань позову, їх числа є особистою думкою представника відповідача та не відповідає змісту позовної заяви та вимогам ст. 175, ч. 3 ст. 178 ЦПК України. Представник відповідача не наводить жодних підстав та правового обґрунтування відносно обов`язкової наявності в позовних матеріалах письмових пояснень свідків. Щодо твердження відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б вказували що в заповіті саме почерк та розпис не належить особі спадкодавця, слід зазначити, що питання належності почерку та розпису заповідача може бути вирішено виключно шляхом проведення почеркознавчої експертизи. Представник відповідача не вказує конкретно в чому саме, на його думку, полягають «підмінна та плутанина», не наводить жодного визначення кожного з вказаних понять. Не будучи очевидцем, представник відповідача дає пояснення, що начебто нотаріус записала заповіт зі слів спадкодавця із одночасним виготовленням цього заповіту. Аргументи щодо відмінностей у написанні прізвища відповідача у свідоцтві про народження та паспорті громадянина України та пов`язані з цим правом наслідки є неспроможними. Будь-які інші заперечення від представника відповідача по суті позовних вимог, наведених позивачем обставин та правових підстав позову, у відзиві відсутні.

Ухвалою суду від 22.11.2022, позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 14.12.2022, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.

Ухвалами суду від 19.04.2023, та від 16.08.2023 відкладено розгляд підготовчого судового засідання та витребувано докази.

Ухвалою суду від 29.02.2024, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 24.04.2024, призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.08.2024, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 25.09.2024, призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.12.2024, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідними синами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

З свідоцтва про право власності на житло від 18.05.1999, вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 по 1/3 частки кожному.

Вказане свідоцтво зареєстровано в ММБТІ за реєстровим № 18910 від 18.06.1999.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , у присутності запрошеного приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., склала заповіт, відповідно до якого, остання заповідала все своє майно ОСОБА_4 .

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Тетяною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за № 300.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Савченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватним нотаріусом в усній формі повідомлено позивачу про те, що у Спадковому реєстрі за номером 66175249 існує заповіт від 27.07.2020, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В. від імені ОСОБА_5 , за яким остання заповіла все своє майно ОСОБА_4 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 06/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 .

Позивач стверджував про те, що під час складення заповіту на ім`я ОСОБА_4 волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало її волі внаслідок того, що остання в червні 2020 року отримала травму, після чого перестала самостійно пересуватися та потребувала стороннього догляду. В силу тривалого захворювання, стан її здоров`я був стабільно важким.

Норми права та мотиви їх застосування.

У відповідності до вимог ст.ст. 1233, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно зі статтями 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно з частиною першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі №342/139/16-ц.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Позивач, як на підставу недійсності заповіту, посилається на відсутність волевиявлення спадкодавця та застосування до неї психічного тиску.

При цьому, до суду не надано жодного належного та допустимого доказу для доведення наявності підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом насильства, зокрема, не надано доказів на підтвердження факту застосування фізичного або психологічного тиску з боку ОСОБА_4 на ОСОБА_5 та наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і укладенням заповіту, як і не надано доказів відсутності волевиявлення у заповідача ОСОБА_5 на укладення оскаржуваного заповіту.

У пунктах 17 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

При цьому, для визнання правочину недійсним за вказаної підстави, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Вищезазначені висновки містяться у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 344/7145/15-ц.

Позивач у судовому засіданні пояснює, що його мати ОСОБА_5 перебувала у лежачому стані після того, як впала, приблизно півроку. До того часу, мати інколи ходила по квартирі. Доступу до місця проживання його матері не було, оскільки відповідач змінив замки в дверях. Під час складання заповіту, вважає, що його мати перебувала під впливом таблеток антидепресантів. Яке лікування проходила його мати, йому невідомо.

Жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження зазначеного, позивачем не надано.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1247 Цивільного кодексу України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (Постанова від 30.04.2021 року у справі №272/583/19 Верховного Суду України).

Особу ОСОБА_5 та її дієздатність під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., яка у судовому засіданні пояснила, що спірний заповіт посвідчувався за місцем проживання відповідача. 23 липня 2020 ОСОБА_4 з`явився до контори та повідомив, що його мати не може вільно пересовуватися, проте, бажає скласти заповіт. Виклик відповідача зафіксовано у Журнал обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Приїхавши за адресою місця проживання ОСОБА_5 , поспілкувавшись з нею, остання їй повідомила, що за нею доглядає син та вона має бажання скласти заповіт на його користь. Вони склали заповіт, після чого вона поїхала до офісу де виготовила два примірника заповіту. Після виготовлення заповіту, вона зі своїм помічником приїхала до місця проживання ОСОБА_5 , де під відеозапис померла ОСОБА_5 читає заповіт та ставить підпис. Проставлення підпису на відеозаписі не видно. Після чого, приїхавши до свого офісу, зареєструвала заповіт. Коли приїхала до ОСОБА_5 втретє, то відала їй один примірник заповіту. Ніяких сумнівів про нестабільний психоемоційний стан ОСОБА_5 не виникали.

У судовому засіданні досліджено відеозапис, яким зафіксовано волевиявлення ОСОБА_5 на складання заповіту яке було вільним та відповідало її волі. При оголошенні заповіту ОСОБА_7 не був присутнім. На відеозапису вбачається що ОСОБА_5 вільно спілкується, не знаходиться в лежачому або безпорадному стані, річ чітка та зрозуміла, жодних ознак нетипової, хворобливої чи неадекватної поведінки не вбачається.

До матеріалів справи долучено копію Журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса (25 січня 2016 24 лютого 2021), в якому міститься запис звернення ОСОБА_4 23 липня 2020 о 14 год. 00 хв. та відомості вчинення нотаріальних дій поза приміщенням робочого місця приватного нотаріуса ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 у зв`язку з хворобою о 16 год. 00 хв.

Крім того, судом встановлено, що заповіт посвідчено у липні 2020, а померла ОСОБА_5 у січні 2022 року, тобто з моменту його укладення минуло майже 2(два) роки, тому особа мала можливість та достатньо часу вирішити питання скасування, змінити або укладення нового заповіту. Проте, даним правом за життя ОСОБА_5 не скористалась, що свідчить про її волю та бажання розпорядитись своїм майном як зазначено в заповіті.

Посилання позивача та представника позивача, що нотаріус, посвідчуючи заповіт, порушив вимоги ч. 3 ст. 209 ЦК України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду дійсної справи.

Щодо твердження позивача про те, що заповіт не відповідає форми закону відносно вказівки на прізвище спадкоємця, оскільки в свідоцтві про народження відповідача зазначено як « ОСОБА_8 », а паспорті та в заповіті зазначено « ОСОБА_9 », слід зазначити наступне.

До матеріалів позовної заяви долучено копію заяви ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин між ним та спадкодавицею ОСОБА_5 , як сином та матір`ю.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.01.2023 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як сином та матір`ю (згідно даних ЄРСР). Рішення набрало законної сили 02.03.2023.

У своїй позовній заяві позивач як на підставу недійсності оспорюваного заповіту посилається також на те, що він підписаний іншою людиною, однак дана обставина не знайшла свого підтвердження при розгляді справи належними та допустимими доказами.

Зокрема, у судовому засіданні 06.02.2025 представник позивача заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для підтвердження чи спростування підпису померлої на спірному заповіті.

Судом, після заслухання позицій сторін з приводу цього клопотання відмовлено у його задоволенні з огляду на таке.

Позивач стверджує, що почерк та розпис спадкодавиці в заповіті відрізняється від почерку та розписку на зразках, які є у його розпорядженні, суд зазначає наступне.

Судом двічі, за клопотання позивача, призначалася судова почеркознавча експертиза.

До суду поверталася справа з повідомленнями про неможливість проведення судової експертизи, у зв`язку з тим, що оплата за проведення експертизи до Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не надходила. При цьому сторони були попереджені про наслідки непроведення експертизи.

Також при призначенні експертиз, суд неодноразово наголошував на необхідності надати позивачем документів, необхідних для проведення такого виду експертизи, зокрема вільні зразки підпису померлої у кількості не менше 15 штук, які виконані у термін часу максимально наближений до дати складання оспорюваного заповіту. Нотаріусом надано оригінал заповіту, а позивачем надано всього 5 документів датованих 16-18 роками та листівку в якій міститься щонайменше 9 підписів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно із ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. (ст.76-83 ЦПК України)

При відмові у задоволенні третього клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, суд враховує, що дві попередніх призначених експертиз не були проведені саме з вини позивача, який і заявляв клопотання про їх призначення. Також на час подання цього клопотання судом було досліджено всі надані сторонами докази, заслухані пояснення сторін та свідків, у тому числі нотаріуса, яка посвідчувала спірний заповіт, переглянуто відеофіксацію вчинення нотаріальної дії, та з усіх досліджених доказів жодним чином не вбачається підтвердження доводів позивача викладених у позові щодо фізичного чи морального тиску на ОСОБА_5 , хворобливого стану померлої, знаходження її в безпорадному стані або під впливом лікарських засобів та не підписання заповіту особисто нею а іншою особою.

Експертиза не є беззаперечним та єдиним доказом, а оцінюється судом у сукупності з усіма наданими доказами, тому суд вважає, що з досліджених належних та достатніх доказів вбачається що саме ОСОБА_5 особисто поставила підпис на спірному заповіті та її волевиявлення було вільним та свідомим, тому підстав для призначення почеркознавчої експертизи не має.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, покази свідків, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували обставини зазначені в позові, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Тетяна Вікторівна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Тетяна Вікторівна, юридична адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складено 20 лютого 2025.

Суддя Н.О. Рум`янцева