ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/204/25 Справа № 182/652/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №182/652/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пісковий Ярослав Володимирович, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини з батьком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пісковий Ярослав Володимирович,

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пісковий Я.В., звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання малолітньої дитини з батьком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 червня 2016 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем. У даному шлюбі у них народилась дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2022 році шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Причиною тому стала розбіжність характерів, різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. В наслідок цього сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. У разі ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, позивач просить залишити проживати малолітнього сина з ним. Майновий спір відсутній, на примирення позивач не згодний. За таких обставин ОСОБА_1 вважає подальше збереження шлюбу неможливим і просить його розірвати.

У зв`язку з викладеним, просив розірвати шлюб та залишити сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з ним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Шлюб, зареєстрований 01 червня 2016 року Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 161, розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_3 », ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_3 ». В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Пісковий Я.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити дану позовну вимогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про залишення проживання сина разом з його батьком після розірвання шлюбу рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та без урахування висновків щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Вважає необґрунтованими рекомендації суду першої інстанції звернутись до суду з окремим позовом про вирішення питання щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу, адже позивач вже звернувся до суду з відповідним позовом і відповідною позовною заявою. Звертає увагу, що відповідачка визнала позов в повному обсязі, про що направила суду відповідне клопотання, на яке суд першої інстанції посилається в оскаржуваному рішенні.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, зазначає, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, а спір між позивачем та відповідачем щодо цього відсутній, суд вирішує питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а в разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. В позовній заяві позивач чітко зазначив, що заявлення вимоги щодо залишення проживання дитини разом з батьком направлене стороною позивача лише для констатації судом факту, з ким залишиться проживати малолітня дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання в розумінні ч. 4 ст. 19 СК України, що також відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис за № 161. (а.с.20)

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.21)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши, що, внаслідок різних поглядів на сімейне життя, права та обов`язки подружжя, ведення спільного господарства, відсутності взаєморозуміння один до одного, шлюбні стосунки фактично були припинені в 2022 році, сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, мають окремий бюджет, майновий спір відсутній, дійшов висновку, що подальше збереження сім`ї суперечить їх інтересам, тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

Щодо залишення проживання дитини з батьком судом роз`яснено, що позивач може звернутися до суду в окремому порядку з даними позовними вимогами.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про залишення проживати малолітньої дитини з батьком. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимоги про залишення малолітньої дитини проживати з батьком, однак не може погодитися з мотивами такої відмови, виходячи з наступного.

Відповідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно ч. 2, 3, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

За змістом вказаної постанови Верховного Суду суд може вирішити лише питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а не позовну вимогу про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Однак, слід звернути увагу на те, що питання щодо залишення дітей на проживання з батьком після розірвання шлюбу взагалі не є окремою позовною вимогою і нормами чинного законодавства, зокрема Сімейним кодексом України, під час розгляду спору про розірвання шлюбу не передбачено обов`язкове вирішення питання щодо залишення дітей після розірвання шлюбу на проживання з одним із батьків.

Не можна вважати помилкою вирішення питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Однак, вирішення такого питання є правом суду, а не обов`язком.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом про розірвання шлюбу. Згідно позовних вимог просив розірвати шлюб з відповідачкою, а проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач в позові вказував, що спору про місце проживання їх спільного сина з відповідачкою немає, заявлення вимоги щодо залишення проживання малолітнього сина з батьком направлене позивачем лише для констатації судом в своєму рішенні факту, з ким залишиться проживати малолітня дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце її проживання в розумінні ч. 4 ст. 19 СК України.

Посилався на правові позиції Верховного Суду, зокрема на постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 де вказано, що у разі відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Перевіряючи дані обставини, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно положень статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Крім того, рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес, відповідно ст. 4 ЦПК України.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач вважає окремою позовною вимогою залишення малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати разом із ним після розірвання шлюбу, оскільки він не оскаржує рішення суду про розірвання шлюбу, а просить апеляційний суд саме про задоволення вказаної, окремо визначеної ним позовної вимоги. Проте жодного доказу на підтвердження наведених як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі фактів проживання сина разом із ним та окремого проживання ОСОБА_2 з малолітнім сином, позивачем не надано.

Водночас, ОСОБА_1 як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі наголошує на відсутності спору про визначення місця проживання дитини.

Відповідно статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. (частини 4 ст. 19 СК України)

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно абзацу 2 частини 1 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Верховний Суд зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов по суті вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про залишення проживання дитини з батьком, однак помилився з обґрунтуванням такої відмови. Вимога позивача в оскаржуваній частині є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пісковий Я.В., підлягає частковому задоволенню, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року в оскаржуваній частині підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Оскільки по суті заявлених вимог рішення суду першої інстанції залишається без змін, підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пісковий Ярослав Володимирович, задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з батьком змінити, виклавши його мотивувальну частину в оскаржуваній частині в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста