КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/625/22
Провадження № 2/488/121/25 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.02.2025 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої по справі судді - Селіщева Л.І.,

за участю секретаря Волошиної Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який з урахуванням внесених змін, обґрунтувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві померла її бабуся - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкодавиця на випадок своєї смерті заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги за законом є відповідач по справі - ОСОБА_2 , яка є дочкою спадкодавця, та відповідно спадкоємцем першої черги за законом, а позивачці доводиться матір`ю, і яка проживає в Республіці Комі місто Воркута Російської Федерації.

Позивачка зазначає, що її мати, відповідачка по справі - ОСОБА_2 не підтримувала родинних зв`язків із спадкодавицею і не здійснювала жодних дій для утримання або підтримки спільного майна.

Позивач зазначає, що починаючи з 2015 року і до моменту смерті ОСОБА_3 вона постійно проживала з останньою в спадковій квартирі без реєстрації, оскільки бабуся потребувала догляду через погіршення стану здоров`я, опікувалася нею, оплачувала ритуальні послуги після її смерті.

Звернувшись до приватного нотаріуса Яковлєвої Н.П. із заявою про прийняття спадщини позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.12.2022 року, оскільки нею не надано доказів постійного проживання із спадкодавицею на момент її смерті.

У зв`язку із викладеним, і тим, що в позасудовому порядку позивач не має можливості оформити належну їй спадщину, вона була змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить:

- встановити факт її постійного проживання на час смерті разом зі спадкодавцем - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її бабусі - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явився, надіслала на адресу суду заяву про визнання позову, судове засідання просила проводити у її відсутність.

За таких обставин, враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу за наявними матеріалами справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Підсумовуючи вищенаведені норми закону та враховуючи досліджені судом докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено та доведено, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Миколаєві (а.с.7), відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Спадкове майно належало спадкодавиці на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру, виданого виконкомом Корабельної районної ради народних депутатів №22 від 16.02.1996 року, зареєстрованої в КП ММБТІ 07.03.1996р. за р.№4830 (а.с.14-16).

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Яковлєвою Н.П.(а.с.11) вбачається, що із заявою щодо оформлення спадщини за законом після смерті своєї бабусі - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулася позивачка ОСОБА_1 , онука спадкодавиці.

Проте, приватним нотаріусом було відмовлено позивачці у заведенні спадкової справи, в зв`язку з відсутністю доказів прийняття нею спадщини в установленому законом порядку (шляхом звернення до нотаріуса у визначений законом строк чи постійного проживання разом зі спадкодавцем на час смерті останнього).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.

Щодо кола спадкоємців, які мають право на спадкування за законом, то судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею першої черги за законом, та дочкою спадкодавиці, на час відкриття спадщини і до смерті ОСОБА_3 , не проживала у спадковій квартирі та в установлений законом шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини не подавала. За такого і у відповідності до ч. 1 ст.1272 ЦК України, вона вважається такою, що не прийняла спадщину.

Також із матеріалів справи вбачається, що позивачка по даній справі - ОСОБА_1 починаючи з січня 2015 року постійно проживала разом зі своєю бабусею - ОСОБА_3 до часу її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка здійснювала догляд за бабусею, купувала продукти харчування, ліки, одяг, взуття та усе інше, необхідне для бабусі. При цьому вони мали спільний бюджет та добрі родинні відносини. Після смерті бабусі ОСОБА_3 позивачка організувала її поховання та понесла усі необхідні витрати. Вказане підтверджується наявним у матеріалах справи актом від 19.11.2021 року, складеним сусідами за місцем проживання ОСОБА_3 , засвідченим головою ОСББ «Південний Буг».

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

З огляду на положення наведеної норми Закону, Верховний Суд у справі № 404/2163/16-ц від 04.07.2018 року виклав свою позицію, згідно якої: відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, вказавши, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином особа, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи вимоги п.п. 1,5 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів позивача може бути визнання права власності, суд вважає за можливим встановити факт постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її бабусі - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі своєю бабусею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її бабусі - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , посвідка на постійне місце проживання НОМЕР_1 ; видана 14.06.2016р. РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Суддя Л.І. Селіщева