КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8779/20 Головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/3158/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтував тим, що він є володільцем та користувачем квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вселився у вказану квартиру із своєю сім`єю у 2006 році і з того часу постійно проживає в ній. Квартира була порожньою, потребувала капітального ремонту, в ній були відсутні вікна, двері, комунікації тощо.

Після декількох років проживання позивачу стало відомо, що у квартирі зареєстрована інша особа, а саме ОСОБА_1 , який ніколи в цьому помешканні не проживав з часу вселення позивача.

Протягом зазначеного періоду відповідач не відвідував належне позивачу житлове приміщення та жодного дня не користувався ним.

Крім того, відповідач уникає виконання будь-яких обов`язків по утриманню цього житлового приміщення та сплати необхідних комунальних платежів або плати за користування житлом, які особисто виконує позивач.

З огляду на те, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, який фактично проживає у спірній квартирі, останній, посилаючись на норми статей 71, 72 ЖК України, просив суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Зустрічний позов мотивував тим, що він (ім`я при народженні - ОСОБА_6 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його мати - ОСОБА_7 , яка була одинокою матір`ю, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з чим, розпорядженням голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 листопада 2000 року № 1259 неповнолітнього ОСОБА_6 було влаштовано в інтернатний заклад для дітей-сиріт - Київську загальноосвітню санаторну школу-інтернат І-ІІ ступенів № 21, в якій відповідач навчався з 28 грудня 2000 року по 23 квітня 2004 року.

З часу народження відповідач разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 та бабусею ОСОБА_8 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена квартира була виділена бабусі відповідача - ОСОБА_8 та матері ОСОБА_7 на підставі ордеру на жиле приміщення № 1393 від 13 вересня 1989 року, виданого Управлінням з обліку розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів.

Після смерті матері та вищезазначеної адресою відповідач був зареєстрований разом зі своєю бабусею ОСОБА_8 .

Після смерті бабусі неповнолітній відповідач залишився один зареєстрований за вищенаведеною адресою та по даний час має зазначену реєстрацію місця проживання.

На підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2004 року у справі № 2-24-46 відповідач був усиновлений громадянами США ОСОБА_9 та ОСОБА_10 із зміною прізвища та ім`я з ОСОБА_11 на ОСОБА_1 .

Після усиновлення новопризначеними батьками - громадянами США відповідач був вивезений до США та 28 травня 2004 року був поставлений в посольстві України у США на консульський облік.

По досягненню у 2008 році 16 років нові батьки відповідача привезли його в Україну для отримання паспорту громадянина України.

Прибувши в Україну та отримавши 05 червня 2008 року паспорт громадянина України, відповідач з метою реалізації права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , в якій він був зареєстрований, подав до Відділу приватизації житла Управління з питань майна Подільської районної в м. Києві державної адміністрації заяву про приватизацію квартири з необхідним пакетом документів.

Враховуючи відсутність у відповідача власного доходу та існування заборгованості по оплаті комунальних платежів, між ОСОБА_1 та ЖЕК № 703 був укладений договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 19 вересня 2008 року. Однак, у відділі приватизації відповідачу було запропоновано для завершення приватизації квартири перевести на себе особовий рахунок на спірну квартиру.

У зв`язку із даною вимогою відділу приватизації відповідачем до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації була подана заява від 14 жовтня 2008 року з проханням перевести на себе особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, районна державна адміністрація листом від 07 листопада 2008 року № Н-2147 відмовила відповідачу у переведенні на нього особового рахунку на квартиру з підстав недосягнення ним повноліття та, відповідно, його обмеженою дієздатністю.

Після цієї невдалої спроби приватизувати вищезазначену квартиру відповідач знову був вивезений новими батьками до Сполучених Штатів Америки, де у зв`язку із усиновленням громадянами США набув друге громадянство США.

Досягнувши повноліття та заробивши власні кошти, достатні для оплати авіабілету та тимчасового проживання, відповідач 29 травня 2017 року повернувся в Україну, де проживає по даний час протягом чотирьох років. До США за цей час відповідач жодного разу не виїжджав.

Відповідач за адресою своєї реєстрації місця проживання 19 вересня 2017 року зареєструвався в якості фізичної особи-підприємця та по даний час займається в Україні підприємницькою діяльністю.

При цьому на початку червня 2017 року відповідач разом із своїми товаришами з дитинства відвідали квартиру АДРЕСА_1 , під час чого з`ясувалось, що у даній квартирі мешкають невідомі особи, які безпідставно її зайняли та які не стали розмовляти з ним.

Для з`ясування інформації щодо осіб, які мешкають у квартирі АДРЕСА_1 та подальшого їх виселення, ОСОБА_1 змушений був укласти угоду про надання правової допомоги з адвокатом, який зробив адвокатські запити, викликав поліцію до квартири, внаслідок чого були встановлені особи, які незаконно вселились до спірного житлового приміщення.

Посилаючись на викладені обставини та положення статей 58, 116 ЖК України, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_2 , його колишню дружину - ОСОБА_3 та їх спільних повнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, сторони звернулися з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Гаращука С.В. просить вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо висновків суду за його позовом зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що ОСОБА_2 разом зі своєю родиною проживає законно у спірний квартирі більше 15 років. Отже, є всі підстави вважати, що позивач має достатній та тривалий зв`язок з даним житлом. Така позиція повністю підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.

Позивача не можна визнати таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави для його виселення відсутні. На даний час іншого житла у ОСОБА_2 не має, а суд не врахував, що спірна квартира не зберігалась (не бронювалась) за відповідачем.

Щодо висновків суду за зустрічним позовом, позивач зазначає, що ОСОБА_1 ніколи не вселявся у спірну квартиру, а лише як дитина та член сім`ї наймача мав право на користування квартирою, де наймачем був не він, а його батьки або опікуни. Він лише мав право разом з ними користуватися цією квартирою.

З моменту смерті наймача квартири (матері та бабусі) припинилися усі юридичні відносини та зв`язки відповідача з квартирою АДРЕСА_1 , оскільки він перестав бути членом сім`ї наймача і втратив цей статус. Жодних прав на користування квартирою він не має з моменту смерті наймача та припинення дії договору найму житлового приміщення.

Вказує, що зберігання за відповідачем права на користування квартирою могло мати місце лише у випадку, коли діяв би договір найму до теперішнього часу. Але, той договір найму припинив свою дію з причини смерті сторони договору більше 20 років тому. Все, що відбувалося після припинення договору найму житлового приміщення не має жодного юридичного відношення до самого ОСОБА_1 та його прав.

Для того, щоб ОСОБА_1 мав право на користування квартирою АДРЕСА_1 , він був зобов`язаний отримати ордер на вселення в цю квартиру та вселитися в неї як наймач, уклавши договір найму як дієздатна фізична особа із власником майна. Лише з того моменту він би мав право на користування житловим приміщенням на законних підставах. Але, жодних цих правових підстав та фактичних обставин не відбувалося у реальності, тому всі посилання представника відповідача є неправдивими та безпідставними, з метою протиправного заволодіння чужим майном.

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Рибченка О.Г. у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову , а в іншій частині рішення залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 04 грудня 2002 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 у квартиру АДРЕСА_1 вселився на підставі наказу № 639 від 12 грудня 2006 року Комунального підприємства «Поділ-Житло». Разом із позивачем у спірну квартиру також незаконно вселились його дружина - ОСОБА_3 та діти: син - ОСОБА_4 та дочка - ОСОБА_4 , які є повнолітніми особами.

20 листопада 2008 року ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_3 , одружився вдруге, та, за твердженням сусідів, з моменту свого одруження мешкає окремо з новою дружиною. Однак, у судовому засіданні в суді першої інстанції позивач з метою доведення обґрунтованості заявленого позову заявив, що він фактично мешкав та по даний час мешкає не з новою дружиною, а мешкає у спірний однокімнатній квартирі, площею 18,3 кв. м, з колишньою дружиною та двома повнолітніми дітьми різного полу.

Про факт проживання в квартирі АДРЕСА_1 виключно трьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , відповідач дізнався 23 червня 2020 року, коли ОСОБА_3 в присутності його представника дала показання викликаному наряду поліції.

Стверджує, що незаконність проживання ОСОБА_2 разом із своєї дружиною у вказаній квартирі випливає з положень чинного законодавства України.

Так, стаття 58 ЖК України визначає, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер, який видається на підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

ОСОБА_2 підтвердив суду, що єдиною підставою для його вселення у квартиру був наказ № 639 від 12 грудня 2006 року КП «Поділ-Житло».

Проте, стаття 58 ЖК України не наділяє комунальні підприємства повноваженнями на вселення осіб у житлові приміщення комунальної форми власності, у зв`язку з чим вбачається, що ОСОБА_2 вселився разом із своєю родиною у квартиру АДРЕСА_1 без наявності визначених статтею 58 ЖК України прав на таке вселення, тобто самоправно.

Частина третя статті 116 ЖК України визначає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на вищенаведене, вбачається безпідставною мотивація відмови судом першої інстанції ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову з підстав не доведення ним порушення відповідачами права користування спірною квартирою та не доведення ним права володіння спірною квартирою.

Відповідач зазначає, що під правом володіння розуміється забезпечена законом можливість фактичного панування над річчю, утримання її у сфері свого господарювання. Під правом користування розуміється забезпечена законом можливість вилучати з речі її корисні властивості відповідно до її призначення, одержувати плоди і доходи, з метою задоволення різноманітних потреб.

У цій справі права володіння та користування спірною квартирою, яка належить до комунальної форми власності, були набуті ОСОБА_1 за фактом реєстрації його проживання у квартирі в якості члена сім`ї осіб, на ім`я яких був виданий ордер на проживання (бабуся та мати).

Також вбачається, що проживання у спірній квартирі осіб, які вселились в неї без законних підстав, які передбачені Житловим кодексом України, порушує право користування відповідача даним житловим приміщенням, а відновлення такого права можливо виключно шляхом задоволення зустрічного позову про виселення осіб, які не мають правових підстав для проживання у квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 представник відповідача - адвокат Рибченко О.Г. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними.

Стосовно твердження позивача про його законне проживання та проживання членів його сім`ї у спірній квартирі, сторона відповідача зазначає, що єдиною підставою для його вселення у квартиру був наказ № 639 від 12 грудня 2006 року КП «Поділ-Житло».

У той же час стаття 58 ЖК України не наділяє комунальні підприємства повноваженнями на вселення осіб у житлові приміщення комунальної форми власності для постійного проживання, у зв`язку з чим вбачається, що ОСОБА_2 вселився разом із своєю родиною у квартиру без наявності відповідного правової підстави на таке вселення, тобто самоправно.

Стосовно посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, яка визначає такий критерій віднесення конкретного приміщення до «житла», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, як існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем, сторона відповідача вказує, що практику ЄСПЛ слід застосовувати з урахуванням конкретних обставин даної справи № 758/8779/20.

Враховуючи конкретні об`єктивні обставини, а саме: факт законного отримання спірної квартири матір`ю та бабусею ОСОБА_1 на підставі ордеру на вселення, факт його реєстрації у цій квартирі в якості члена сім`ї даних осіб, факт його усиновлення громадянами США після смерті матері та вивезення з України малолітньою дитиною, факт неможливості вселення в спірну квартиру у 2008 році з підстави незаконного вселення в неї у 2006 році відповідачів, факт наявності у відповідача, як члена сім`ї померлих наймачів, права як на укладання договору найму спірного житлового приміщення відповідно до статті 106 ЖК України, так і права на вселення в нього з підстав, що він не визнаний судом таким, що втратив право на користування цим приміщенням, спірна квартира для ОСОБА_1 також є «житлом», право на яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У даному випадку положення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних щодо захисту прав на житло поширюється саме на ОСОБА_1 , оскільки він відповідно до положень статті 71 ЖК України право користування спірною квартирою не втратив, а ОСОБА_2 зі своєю родиною відповідно до положень статті 99 ЖК України самостійного права на незаконно займане жиле приміщення незалежно від тривалості їх проживання в спірній квартирі не набули.

Інші учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Гаращук С.В. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача - адвокат Рибченко О.Г. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача та підтримав доводи своєї апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися і явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2006 року є користувачем квартири АДРЕСА_1 , та вселився в неї із своєю сім`єю і з того часу постійно проживає в ній. В подальшому було встановлено, що в цій квартирі зареєстрований ОСОБА_1 . Дані обставини сторонами не заперечувались.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником спірного житлового приміщення, наказ № 639 від 12 грудня 2006 року Комунального підприємства «Поділ-Житло»,на підставі якого він вселився у квартиру, не підтверджує факт належності на праві власності цієї квартири, а тому він не може ініціювати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що ним не доведено порушення відповідачами за зустрічним позовом його права на користування квартирою, оскільки достатніх та переконливих доказів не надано, а також така вимога є передчасною, оскільки первісно йому належить довести своє право володіння вказаним майном.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка не приватизована. Позови сторін направлені на позбавлення протилежної сторони судового процесу права користування житловимприміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 разом із своєю сім`єю вселився у вказану квартиру на підставі наказу Комунального підприємства «Поділ-Житло» № 639 від 12 грудня 2006 року і не зареєстрований в ній, а ОСОБА_1 зареєстрований у цій квартирі, проте не користується нею.

Суд відмовив у задоволенні первісного позову з тих підстав, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, а тому не може ставити питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Однак, вказані правовідносини виникли не із права власності і не направлені на захист права власності, а виникли із договору найму житлового приміщення і регулюються відповідними статтями Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Частиною першою статті 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із частиною першою статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За статтею 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Статтею 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як вбачається із ордера на житлове приміщення № 1993 від 13 вересня 1989 року, він був виданий ОСОБА_8 на сім`ю із двох осіб: ОСОБА_8 та її дочка - ОСОБА_7 , на право зайняття квартири площею 18,54 кв. м, яка складається із однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 48, т. 1).

Відповідно до частин першої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму житлового приміщення (спірної квартири) був укладений із ОСОБА_8 , а її дочка - ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина - ОСОБА_6 та починаючи із 20 березня 1992 року він зареєстрований у спірній квартирі (а.с. 42, 60, т. 1).

У записі акта про народження ОСОБА_6 № 187 від 03 березня 1992 року запис про батька зроблений зі слів матері (а.с. 43, 44, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла (а.с. 45, т. 1).

Оскільки ОСОБА_6 після смерті матері залишився сиротою, розпорядженням Подільської РДА в м. Києві від 22 листопада 2000 року № 1259 він був влаштований в інтернатний заклад для дітей сиріт на повне державне забезпечення (а.с. 46, т. 1).

З 28 грудня 2000 року по 23 квітня 2004 року ОСОБА_6 навчався у Київській загальноосвітній санаторній шкоді-інтернаті І-ІІ ступенів № 21 на повному державному утриманні (а.с. 47, т. 1).

Відповідно до довідки № 517 від 28 травня 2003 року, виданої Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Подільського району м. Києва ЖЕК № 703 у квартирі АДРЕСА_1 мешкають ОСОБА_12 1954 р. н. та її онук - ОСОБА_6 , 1992 р. н. (а.с. 49, т. 1).

ОСОБА_6 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2004 року був усиновлений громадянами США, у зв`язку з чим йому було видане свідоцтво про народження, відповідно до якого він записаний як ОСОБА_1 (а.с. 52-55, т. 1).

Відповідач стверджував, що він виїхав разом із батьками до США і повернувся в Україну лише 2008 році для отримання паспорта громадянина України, який фактично отримав 05 червня 2008 року (а.с. 58-60, т. 1).

19 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав у Комунальному підприємстві «Куренівське» довідку № 1482, відповідно до якої він зареєстрований у спірній квартирі з 20 березня 1992 року (а.с. 62, т. 1).

Також у вересні-жовтні 2008 року ОСОБА_1 звертався із заявами про переведення особового рахунку на нього та приватизацію квартири, однак ці заяви не були задоволені внаслідок того, що він не досяг 18 років (а.с. 65-69, т. 1).

На час розгляду справи ОСОБА_1 значиться зареєстрованим у спірній квартирі АДРЕСА_1 .

Положеннями частини першої статті 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням.

Із встановлених обставин вбачається, що договір найму жилого приміщення (спірної квартири) був укладений з бабусею відповідача - ОСОБА_8 , а ОСОБА_1 вселився у квартиру як член її сім`ї, отже користувався усіма правами і обов`язками нарівні з наймачем.

Тобто відповідач, будучи з 20 березня 1992 року зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , право користування якою він набув як член сім`ї наймача, відповідно до вимог статей 64, 156 ЖК ЖК України має право користуватися нарівні з наймачем усіма правами, що випливають з умов найму жилого приміщення, в тому числі у разі будь-яких обмежень в здійсненні права користування майном чи права його приватизації у встановленому законом порядку, має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права та/або охоронюваного законом інтересу.

Після смерті квартиронаймача ОСОБА_8 відповідач не мав можливості змінити договір найму житлового приміщення у порядку, передбаченому статтею 103 ЖК України, оскільки був неповнолітнім, проте, не дивлячись на це, не втратив своїх прав на користування спірною квартирою.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , починаючи з 04 грудня 2002 року (а.с. 7, т. 1).

Відповідно до наказу КП «Поділ-Житло» № 639 від 12 грудня 2006 року до комунального підприємства звернувся в.о. заступника голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації Дубовик М.Г. про надання дозволу на тимчасове користування квартирою АДРЕСА_1 водію СКП «Поділ-Ліфт» ОСОБА_2 . Відповідно до статей 175, 176 ЖК України, якими зобов`язано організації та службові особи дбати про схоронність житлового фонду, дозволено ОСОБА_2 користуватися вищевказаною квартирою з оплатою за фактичне проживання (а.с. 8, т. 1).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що позивач ОСОБА_2 не мав законних підстав для вселення у спірну квартиру, оскільки ордер на вселення йому не видавався, відповідно, він не укладав договір найму і у нього не виникло право користування спірною квартирою.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

За змістом статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 подав до суду позов до ОСОБА_1 на підставі статей 71, 72 ЖК України, виходячи з того, що він був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців, а тому має бути визнаний таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням.

Цей позов пред`явлений на захист права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою, якому заважає реєстрація в цій квартирі ОСОБА_1 . Проте, враховуючи те, що позивач вселився у квартиру без законних на те підстав, тобто за відсутності відповідного ордеру, він не набув права на користування спірною квартирою, отже це право не може бути порушене і не підлягає захисту.

З врахуванням наведеного, у ОСОБА_2 не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача, який є членом сім'ї наймача квартири та зареєстрований в ній, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову, не врахував, що позивач не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виходячи з відсутності порушення саме його житлових прав та з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України, а не з огляду на відсутність порушення його права власності на квартиру та з підстави, передбаченої статтею 391 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині.

Разом із тим, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_1 набув право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача, рішення суду про втрату такого права відсутнє, отже на даний час він має право користування спірною квартирою.

Вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати статтю 109 ЖК України, якою визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Натомість єдиною правовою підставою для заселення у житлове приміщення, що перебуває у комунальній власності є ордер на вселення.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 самовільно вселилися у спірну квартиру за відсутності ордеру або договору оренди відповідно до вимог ЖК України.

Оскільки права на користування квартирою у вказаних вище осіб не виникло, їх проживання у спірній однокімнатній квартирі створює перешкоди ОСОБА_1 у користуванні своїм житлом, а тому правомірним способом захисту його житлових прав є виселення відповідачів за зустрічним позовом із даної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Колегія судів враховує, що встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, безумовно має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що втручання у право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 може переслідувати законну мету, а саме захист прав ОСОБА_1 , який має право як член сім`ї наймача на отримання жилої площі з житлового фонду територіальної громади міста Києва, тобто виселення мало законодавчі підстави.

У справі, яка переглядається, встановлено, що починаючи зі свого народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і до смерті його матері ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_1 фактично проживав за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . Розпорядженням Подільської РДА в м. Києві від 22 листопада 2000 року № 1259 він був влаштований в інтернатний заклад для дітей сиріт на повне державне забезпечення, в якому навчався в період з 28 грудня 2000 року по 23 квітня 2004 року. Відповідно рішення суду від 20 квітня 2004 року його усиновили громадяни США та 29 квітня 2004 року він виїхав разом із ними до США. Після досягнення шістнадцятирічного віку ОСОБА_1 разом із своїми усиновлювачами приїхав в Україну для отримання паспорта громадянина України, який фактично отримав 05 червня 2008 року, та з`ясував, що у квартирі, в якій він зареєстрований, з 2006 року мешкають невідомі особи. ОСОБА_1 уклав з ЖЕК № 703 договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 19 серпня 2008 року, намагався перевести на себе особовий рахунок на спірну квартиру, вселитися та приватизувати її. Однак, будучи неповнолітньою особою і не досягнувши бажаного результату, враховуючи відсутність власного доходу та відсутність в Україні житла для проживання, ОСОБА_1 повернувся з батьками до США, а через деякий час знову повернувся в Україну для постійного проживання, в тому числі за місцем своєї реєстрації.

Отже, ОСОБА_1 в достатній мірі обґрунтував у зустрічному позові необхідність такого втручання, як виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , та пропорційність вжитих заходів, з урахуванням встановлених обставин про те, що весь час з моменту зайняття відповідачами житлового приміщення була наявна особа, яка мала право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Тобто, потреба у виселенні відповідачів із житлового приміщення у зв`язку з наявністю конкуруючого приватного інтересу щодо проживання в спірній квартирі є очевидною та об`єктивно наявною.

У цьому контексті колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 переслідував виключно одну мету - усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, а під час розгляду справи суд у цій справі встановив відсутність порушеного права ОСОБА_2 на користування житлом.

Крім того, слід врахувати, що за положеннями частини шостої статті 167 СК України дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Нормою пункту 3 частини першої статті 247 СК України встановлено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, гарантовано право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частинами першою, третьою статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 71 ЖК України врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (пункт 3 частини третьої статті 71 ЖК України).

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із представником відповідача в тому, що в цьому конкретному випадку положення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних щодо захисту прав на житло у більшій своїй мірі стосуються ОСОБА_1 , оскільки він відповідно до положень статті 71 ЖК України право користування спірною квартирою не втратив, а ОСОБА_2 зі своєю родиною відповідно до положень статті 99 ЖК України самостійного права на займане житлове приміщення незалежно від тривалості їх проживання в спірній квартирі не набули у встановленому законом порядку та проживають у спірній квартирі за відсутності законної підстави, зокрема ордера чи договору найму.

Більше того, вселення відповідачів до однокімнатної квартири площею 18,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , було тимчасовим, зумовленим виключно схоронністю державного житлового фонду за тимчасової відсутності наймача.

Відповідачами за зустрічним позовом також не було доведено суду факт відсутності у них на праві власності чи користування іншого житла, за якими і зареєстровано їхнє місце проживання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що при виселенні відповідачів за зустрічним позовом із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення буде дотримано розумний баланс між інтересами позивача, який довів необхідність виселення відповідачів на підставі частини третьої статті 116 ЖК України, та інтересами відповідачів, які протягом тривалого часу користуються спірним житлом без згоди ОСОБА_1 , який має обґрунтовані очікування на подальше користування своїм житлом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, в тому числі з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та неправильним застосування норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову, а також підлягає зміні в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову, то з відповідачів стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 у межах даної справи, а саме по 227,00 грн з кожного сплаченого судового збору за подання зустрічної позовної заяви та по 1 362,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 без надання їм іншого жилого приміщення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 227,00 грн з кожного сплаченого судового збору за подання зустрічної позовної заяви та по 1 362,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній