КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3128/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/892/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, за апеляційною скаргою адвоката Ларіонової Олени Олександрівни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року у складі судді Жука М.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом у якому з урахуванням наступних змін просила:

здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

визнати право приватної власності ОСОБА_5 :

квартиру загальною площею 71,9 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

авто Porsche, модель Масan, тип легковий універсал - В, 2018 року випуску, об`єм двигуна 1984 куб.м., державний номерний знак НОМЕР_1 ;

1/2 нежитлових приміщень № 85-86, загальною площею 398,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

визнати право приватної власності ОСОБА_1 на:

квартиру загальною площею 71,6 кв.м., житловою площею 32,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

1/2 нежитлових приміщень № 85-86, загальною площею 398,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 340 220 грн.

Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що з 22 квітня 2013 року ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а 10 жовтня 2015 року між ними укладено шлюб, проте з 02 листопада 2019 року вони припинили подружнє життя, спільне проживання та спільне ведення господарства.

За час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , нежитлові приміщення № 85-86 за адресою: АДРЕСА_2 та транспортний засіб марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску.

Також вказано, що оскільки грошові кошти подружжя внесені за укладеним 09.11.2018 з ТОВ «ФК «ПрімІнвест» договором № 155 про участь у фонді фінансування будівництва повернуті ОСОБА_1 вже після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 , то їх половина у сумі 340 220 грн (680 440 грн/2) підлягає стягненню з відповідача на її користь, оскільки є їх спільною сумісною власністю.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому з урахуванням змін, просив:

визнати за ним право приватної власності на:

транспортний засіб марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску,

квартиру АДРЕСА_5 ,

200 000 акцій у статутному капіталі ПАТ «Шахтоуправління «Покровське»,

ювелірні прикраси (кільце TIFFANY, дві сережки MIKIMOTO, кольє з чорними перлинами MIKIMOTO, дві сережки MIKIMOTO з чорними перлинами);

право вимоги грошових коштів у розмірі 3 158 100 грн до ПАТ «Житомирський маслозавод», що є різницею між ринковою вартістю цих акцій станом на дату їх продажу та фактично виплаченими коштами,

право вимоги грошових коштів у розмірі 44 744 грн до ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго», що є різницею між ринковою вартістю цих акцій станом на дату їх продажу та фактично виплаченими коштами;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частку квартири АДРЕСА_6 та зобов`язання на частку боргу за договором безвідсоткової позики від 14.05.2019, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частку квартири АДРЕСА_6 та зобов`язання на частку боргу за договором безвідсоткової позики від 14 травня 2019 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з грудня 2013 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та 10 травня 2015 року між ними укладено шлюб. За час перебування у шлюбі ними набуто у власність квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_6 , транспортний засіб марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску, акції ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» у кількості 200 000 штук, вартістю 0,25 грн кожна, ювелірні прикраси (кільце TIFFANY, дві сережки MIKIMOTO, кольє з чорними перлинами MIKIMOTO, дві сережки MIKIMOTO з чорними перлинами), акції ПАТ «Житомирський маслозавод» у кількості 110 000 штук, придбані за 1 100 000 грн, які були продані в рамках процедури обов`язкового продажу на підставі публічної безвідкличної вимоги від 10 січня 2018 року за 1 155 000 грн, акції ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» в кількості 400 штук придбані за 240 000 грн, які були продані в рамках процедури обов`язкового продажу на підставі публічної безвідкличної вимоги від 06.12.2017 за 195 256 грн.

Крім того зазначає, що за час шлюбу у них виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_6 в розмірі 20 000 доларів США на підставі договору безвідсоткової позики, підтвердженням якого є розписка від 14 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року судом прийнято відмову від частини позовних вимог та провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна по частині зобов`язання за договором безвідсоткової позики від 14 травня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в розмірі 20 000 доларів США - закрито.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_7 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_3 :

- залишено право власності на квартиру АДРЕСА_5 ;

- залишено право власності на транспортний засіб марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

- залишено право на отримання 1 280 000 грн грошової компенсації за вартість 100 000 акцій у статутному капіталі ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» з рахунку умовного зберігання (ескроу) за придбання акцій ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», відкритого приватною компанією з обмеженою відповідальністю «Метінвест Б.В.» в АТ «Перший український міжнародний банк».

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 :

- залишено право власності на квартиру АДРЕСА_4 ;

- визнано право на отримання 1 280 000 грн грошової компенсації за вартість 100 000 акцій у статутному капіталі ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» з рахунку умовного зберігання (ескроу) за придбання акцій ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», відкритого приватною компанією з обмеженою відповідальністю «Метінвест Б.В.» в АТ «Перший український міжнародний банк».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 382 515 грн грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя.

В решті вимог позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовлено.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року скасовано.

Додатковим рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. Заяву ОСОБА_3 задоволено стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

В апеляційній скарзі на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та про відмову в позові ОСОБА_8 .

Вказує, що жоднапозовна вимога ОСОБА_1 не була задоволена судом. Резолютивна частина рішення є суперечливою, незрозумілою та нечіткого, а також не відповідає вимогам ЦПК України. Спір по суті не вирішено.

Зазначає, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки задовольнив вимоги, які не заявляв жоден з позивачів, а також взяв до уваги докази, надані з порушенням ч. 9 ст. 83 ЦПК України.

Також, суд взагалі не з`ясував обставини, чи не переривались відносини між сторонами з 01 січня 2014 року до дати офіційної реєстрації їх шлюбу - 10 жовтня 2015 року, оскільки саме ці обставини впливають на правильне визначення джерела походження коштів, за які придбавалось спірне майно, та чи було воно придбане дійсно у період подружнього життя сторін цієї справи без укладення шлюбу. Це ж стосується й відсутності з`ясування судом обставин, коли ж саме подружнє життя між сторонами було припинено.

Крім того вказує, що спірні коштовності були придбані ОСОБА_1 для ОСОБА_2 за його особисті кошти, ще до укладення шлюбу з ОСОБА_8 , що підтвердила остання, на що суд уваги не звернув.

Одночасно вказує, що хоч спірний автомобіль і зареєстрований на ОСОБА_3 , проте він є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що матеріалами справи не спростовано.

Звертає увагу скаржник й на те, що помилковим є висновок суду, що квартира АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю подружжя, не врахувавши при цьому правовий висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц про те, що «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Також зазначає, що як акції ПАТ «Житомирський маслозавод», так і акції ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» були придбані за особисті кошти скаржника, то право вимоги грошових коштів за акціями належить виключно апелянту і є його особистою приватною власністю.

Вказує, що суду було заявлено вимогу про саме майнові права - права вимоги щодо різниці між ринковою вартістю акцій та сумою викупу акцій ПАТ «Житомирський маслозавод» та ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго», суд був зобов`язаний вирішити її, а не посилатись неправомірно на те, що «ці зобов`язання є спірними щодо осіб, які до участі у справі не залучались, а тому не можуть бути враховані при поділі майна подружжя сторін», адже ані домінуючий акціонер, ані емітент не мають і не можуть мати ніякого відношення до спору про поділ майна подружжя.

Отже, саме заявлені вимоги ОСОБА_1 щодо вказаних прав вимоги суд не розглянув.

В апеляційній скарзі адвокат Ларіонова О.О. в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Вказує, що ОСОБА_1 не спростовував обставин спільності набутого з ОСОБА_2 під час шлюбу майна та коштів, які в подальшому залишилися у його фактичному користуванні.

Зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Після припинення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились за взаємною згодою користуватися набутим за час шлюбу майном. Колишнє подружжя вирішило, що належні їм цінні папери та спільні кошти, які не були ними поділені після припинення шлюбу, будуть перебувати у ОСОБА_1 , який зберігатиме їх та інвестуватиме для отримання прибутку.

Сторони також погодили, що усі доходи від цінних паперів, нерухомого майна та коштів, що залишились неподіленими у їх спільній сумісній власності, є їх спільним сумісним майном до моменту його поділу між ними.

Вказує, що за належні їй кошти, що перебували у ОСОБА_1 в різні періоди часу, в тому числі за час перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (з 10.10.2015 по - 02.11.2019 роки) було придбано, зокрема, наступне майно (незаконно присуджене Оболонським районним судом м. Києва у власність іншим особам):

квартира

АДРЕСА_7 ,

автомобіль марки PORSCHE, модель МАСAN, 2018 року випуску,

200 000 акцій ПрАТ «ШУ «Покровське».

Також за змістом скарги зазначає, що судом окрім іншого не з`ясовано, що з наявних у справі та додатково наданих відповідачем документів убачається, що станом на 06.08.2013 року, тобто на дату розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у подружжя було наявне майно, зокрема: грошові кошти на рахунках відкритих у банках, готівкові кошти, цінні папери, майнові та корпоративні права, тощо.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 та про відмову в заяві ОСОБА_3 .

Вказує, що частка задоволених позовних вимог ОСОБА_3 не дорівнює частці задоволених вимог ОСОБА_1 , що свідчить про те, що суд не вирішив питання щодо розподілу судових зборів взагалі, порушивши частину 1 статті 141 ЦПК України.

Також суд порушив ч. 2 статті 141 ЦПК України, оскільки задовольнив повністю заяву ОСОБА_3 , хоча позовні вимоги задоволено лише на 26,457 %.

Крім того, судом неправомірно відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , без належного обґрунтування підстав у рішенні суду.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року - адвокат Яценко С.А. в інтересах ОСОБА_3 вважає безпідставними та необґрунтованими доводи скаржника, які фактично зводяться до незгоди з рішеннями суду, просить їх залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року - адвокат Яценко С.А. в інтересах ОСОБА_3 просить закрити апеляційне провадження з підстав того, що указаним рішенням не порушено її прав чи інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року - ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні.

Особа, яка не брала участь у розгляді справи - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, судова повістка про виклик її у суд повернулася без вручення з відміткою про відсутність указаної особи за адресою місцезнаходження.

З огляду на викладене та положення п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України ОСОБА_2 є особою, яка належно повідомлена про розгляд справи.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належно (а.с. 161 т. 25), подав до суду клопотання про перенесення судового засідання, посилаючись на те, що у призначений до розгляду день та час він буде приймати участь у розгляді Верховним Судом іншої справи, представників немає.

Між тим вказане клопотання не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з доводів клопотання, причиною неявки до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Отже, ОСОБА_2 у відповідності до положень ЦПК України належно повідомлена про розгляд справи, а поважність причин неявки ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не встановлена, в той час як наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, суд доходить висновку про можливість вирішення спору по суті у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Відповідно до матеріалів, 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 долучено до справи додаткові пояснення (а.с. 108-244 т. 24 та а.с. 1-106 т. 25).

Частинами 1,2 ст. 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням установленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 5 ст. 174 ЦПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Апеляційний суд не визнавав за необхідне подання ОСОБА_1 додаткових пояснень, тому ці пояснення слід залишити без розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_3 адвокатів Яценка С.А. та Слєпухи О.С., які просили апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою, поданою в інтересах особи, яка не брала участь у розгляді справи - ОСОБА_2 , закрити з підстав не порушення судовим рішенням її прав, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Установлено, що 06 серпня 2013 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та особою, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_9 , розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 42 т. 11).

Відповідно до пояснень, сторони по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не пізніше грудня 2013 року почали проживати однією сім`єю, як подружжя.

01 січня 2014 року перебуваючи у готелі «Венеція» м. Лас-Вегас штату Невада США ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з їх обопільної згоди поєдналися у шлюбі, що було засвідчено пам`ятним свідоцтвом, яке надається виключно на згадку, що не є офіційним записом (а.с. 107-109 т. 1).

Установлено, що 10 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 21 т. 1).

Як вбачається із заяв сторін по суті справи з листопада 2019 року подружнім життям вони не проживають та спільного господарства не ведуть.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 07 грудня 2021 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_10 (а.с. 74 т. 12).

Вирішуючи спір, районний суд виходив з підстав доведеності матеріалами справи набуття сторонами у спільну сумісну власність як подружжям наступне майно : квартиру АДРЕСА_8 , транспортний засіб марки «марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а також 200 000 акцій ПАТ «Шахтоуправління «Покровське».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні висновків.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майни, яке набуте ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 405/3904/17).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15-ц);

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Установлено, що 27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 укладено з ТОВ «ФК «ПрімІнвест» договір № 36 про участь у фонді фінансування будівництва, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_9 (а.с. 8-10 т. 10).

Відповідно до довідки ТОВ «ФК «ПрімІнвест» № 117 від 09 січня 2018 року про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування ОСОБА_1 сплатив у повному обсязі за квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 71,60 кв. м 1 094 001 грн. 00 коп. (а.с. 14 т. 10).

За актом прийняття-передачі об`єкту інвестування за № 36 від 15 січня 2018 року ТОВ «ФК «ПрімІнвест» передано ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_9 (а.с. 15 т. 10).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16 липня 2018 року приватним нотаріусом Гречаною прийнято рішення про індексний № 420756641 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 (а.с. 34 з.б. т. 1).

Крім того, 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 укладено з ТОВ «ФК «ПрімІнвест» договір № 37 про участь у фонді фінансування будівництва, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_10 (а.с. 145-150 т. 1).

Згідно довідки ТОВ «ФК «ПрімІнвест» № 116 від 09 січня 2018 року про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування ОСОБА_8 сплатила у повному обсязі за об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 71,90 кв. м суму 1 102 245 грн (а.с. 152 т. 1).

За актом прийняття-передачі об`єкту інвестування за № 37 від 15 січня 2018 року ТОВ «ФК «ПрімІнвест» передано ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 154-155 т. 1).

За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16 липня 2018 року приватним нотаріусом Гречаною Р.Т. прийнято рішення індексний номер 420756641 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_8 (а.с. 38, 113 т. 1).

Скаржник не спростував презумпцію спільності майна подружжя щодо квартир 183 та 167 та не надав належних та достатніх доказів на підтвердження набуття квартир за його особисті кошти.

Обидві квартири були придбані за спільні кошти подружжя у період перебування у шлюбі.

Посилання апеляційної скарги про належність квартир Голубицькому з посиланням на долучений до справи афідевіт, наданий ОСОБА_11 про те, що за отриману від позивача винагороду ним було проведено ремонтні роботи, апеляційний суд відхиляє, остільки указаний афідевіт, наданий ОСОБА_11 є неналежним та недопустимим доказом у справі, остільки не є первинним фінансовим документом.

Отже, матеріалами справи доведено придбання подружжям у період шлюбу квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 71,60 кв. м, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 та квартиру АДРЕСА_5 , пл. 71,9 кв.м., власником якої згідно акту державної реєстрації є ОСОБА_8 , а тому районний суд правомірно визнав їх спільним майном подружжя й здійснив їх поділ з урахуванням наявності реєстрації права власності.

Відповідно до справи, ОСОБА_3 придбала 200 000 акцій ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», з них 135 906 штук за 414 513 грн 30 коп на підставі договору № ДД96-290319 купівлі-продажу цінних паперів від 29 березня 2019 року, укладеного з ТОВ «Інвінтум», та 64 0294 штук за 195 486 грн 70 коп на підставі договору № ДД131-280519 купівлі-продажу цінних паперів від 28 травня 2019 року, укладеного з ТОВ «Інвінтум» (а.с. 174-177 т. 1).

Повідомленням № 01-13/07 від 13 липня 2021 року приватна компанія з обмеженою відповідальністю «Метінвест Б.В.» повідомила ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» та національну комісію з цінних паперів та фондового ринку про те, що з урахуванням кількості акцій, які належать їй та її афілійованим особам, 12 липня 2021 року стала (опосередковано) власником домінуючого контрольного пакета акцій ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» та виступає суб`єктом реалізації прав, передбачених ст. 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства» для заявника вимоги.

За публічною безвідкличною вимогою № 01-17/08 від 17 серпня 2021 року про придбання акцій в усіх власників акцій ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», приватна компанія з обмеженою відповідальністю «Метінвест Б.В.» викупила акції вказаного підприємства за ціною 12 грн 80 коп за акцію. Підпунктом 5 п. 6 цієї публічної безвідкличної вимоги передбачено, що після встановлення особи акціонера (його спадкоємця чи правонаступника або іншої особи, яка відповідно до законодавства має право на отримання коштів) та перевірки наявності в нього права на одержання коштів (згідно із списком осіб, а для спадкоємців, правонаступників або інших осіб, які відповідно до законодавства мають право на отримання коштів, - також згідно з документами, що підтверджують їх правомочність) банківська установа, що здійснює обслуговування рахунка умовного зберігання (ескроу) здійснює перерахування коштів на рахунок, зазначений акціонером (його спадкоємцем або правонаступником), або, на їх вимогу, здійснює виплату відповідних коштів готівкою. Згідно пп. 4 п. 1 публічної безвідкличної вимоги банківською установою, в якій заявником вимоги відкрито рахунок умовного зберігання (ескроу) - Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (а.с. 52-53 т. 12).

Отже, на час вирішення спору належні колишньому подружжю акції ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», у кількості 200 000 шт. були викуплені в порядку процедури, визначеної ст. 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», чинної на час виникнення цих правовідносин й їх вартість на загальну суму 2 560 000 грн. (200 000 х 12 грн 80 коп) зберігалася на відкритому рахунку умовного зберігання (ескроу) - АТ «ПУМБ», у зв`язку з чим районний суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право на отримання у зазначеному банку половини їх вартості, в розмірі 1 280 000 грн.

Твердження апеляційної скарги щодо процедури примусового викупу вказаних акцій не є предметом розгляду та не входять до предмету доказування у спорі про поділ майна подружжя.

Установлено, що 13 червня 2019 року ОСОБА_3 з ТОВ «Вінер ПЦКА» укладено договір купівлі-продажу автомобіля за № РСКА-1655, відповідно до якого позивачка за 2 130 255 грн придбала автомобіль марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску (а.с. 116-122 т. 1).

Згідно акту прийняття-передачі автомобіля та супровідної документації від 18 червня 2019 року ОСОБА_8 прийняла від ТОВ «Вінер ПЦКА» автомобіль марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску та 19 червня 2019 року транспортний засіб було зареєстровано на її ім`я (а.с. 116-124, 126 т. 1).

Апеляційний суд відхиляє твердження апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням автомобіля,марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску спільним майном сторін спору, остільки за наведених обставин перерахування коштів за автомобіль за рахунок коштів, знятих ОСОБА_1 зі свого банківського рахунку, не спростовує висновки районного суду про придбання спірного авто в період шлюбу та за спільні кошти подружжя.

При цьому, апеляційний суд враховує суперечливу поведінку ОСОБА_1 остільки під час розгляду справи районним судом у своїх заявах по суті спору та поясненнях він посилався на інші обставини та стверджував, що кошти на автомобіль йому подарувала мати.

Відповідно до справи, викладаючи мотиви виділення автомобіля у власність ОСОБА_3 й стягнення з неї половини його вартості, визначеної звітом з незалежної оцінки колісного транспортного засобу, складеного ТОВ «КК «Острів», у розмірі 1 445 470 грн. на користь іншого подружжя, районний суд свої висновки мотивував фактом придбання указаного авто на її ім`я й ним користування, в той час як у розпорядженні ОСОБА_1 перебуває інший транспортний засіб й такий поділ неподільної речі не буде порушувати його права.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду та вважає що за встановлених у справі обставин правомірним є виділення транспортного засобу на користь ОСОБА_3 , а ефективним захистом прав ОСОБА_1 є саме стягнення з ОСОБА_3 на його користь половини вартості автомобіля, установленого указаним звітом, у сумі 722 735грн.

Обґрунтовано суд визнав неналежним доказом долучений до справи висновок оціночного дослідження про середню ринкову вартість автомобіля марки «Porsche» моделі «Macan», складений ТОВ «Трейдинг», остільки відповідно до його змісту огляд спірного автомобіля спеціалістом не проводився, що ставить під сумнів установлену у ньому вартість та свідчить про її визначення на підставі припущень, що суперечить положенням ч.6 ст. 81 ЦПК України.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про покладення у основу рішення висновку про вартість спірного авто у заниженому розмірі.

Посиланняапеляційної скарги ОСОБА_1 про придбання спірного майна за його особисті кошти, без участі ОСОБА_3 та до початку їх спільного проживання, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані такими, що підлягають відхиленню.

Так, заявляючи вимоги, ОСОБА_1 у позові зазначив, що разом сторони почали проживати з грудня 2013 року, а 01 січня 2014 року уклали шлюб у м. Лас- Вегас, штат Невада, США, який хоча і не було легалізовано в Україні, проте свідчить про наявність між ними шлюбних відносин до офіційної дати реєстрації шлюбу.

Згідно ч.2 ст.60 СК України вважається що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Долучені до справи виписки з банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 свідчать про наявність на них грошових коштів, набутих скаржником до шлюбних відносин з ОСОБА_3 .

Проте районний суд на підставі положень ч.2 ст.60 СК України та наявних у справі доказів: відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, дохід від заробітної плати, надання майна в лізинг, отриманого прибутку від операцій з цінними паперами, а також Декларації про майновий стан і доходи та розрахунки податкових зобов`язань, розмір отриманої ОСОБА_3 заробітної плати та дохід від інвестиційного прибутку, дійшов обґрунтованого висновку про придбання сторонами під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу та у шлюбі: квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , автомобіль марки «Porsche» моделі «Macan», 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а також 200 000 акцій ПАТ «Шахтоуправління «Покровське».

Правомірно суд визнав неналежним доказом по справі висновок судових експертів Педь І.В. та Бойко Ю.В. від 06.07.2020 року, а також складених 17 січня 2024 року та 16 лютого 2024 року експертом Педь І.В. роз`яснень і доповнень до цього висновку експертів, остільки за змістом указаних висновків всупереч встановленим обставинам справи вдавшись до надання правової оцінки подіям щодо їх доведеності на користь ОСОБА_1 , експерти вийшли за межі своїх повноважень та поклали у основу висновків неналежні докази (афідевіти), які є штучними доказами, наданими ОСОБА_1 в своїх інтересах.

Так, відповідно до справи, джерелами, наданими ОСОБА_1 як вихідними даними для дослідження в межах заявленої ним експертизи, слугували афідевіти (свідчення) осіб, які не є учасниками справи - ОСОБА_11 , виконробом, який робив ремонт у квартирах 167 та 183 , та колишньої дружини ОСОБА_2 (а.с. т.8 а.с.92,132,133, 146,147, 203,209).

Установлено, що висновок експертів базується на даних, зазначених у вказаних афідевітах, що свідчить про неналежність такого висновку як доказу у справі, який ґрунтується на сумнівних даних.

Афідевіти не є первинними бухгалтерськими документами, а тому в силу положень ст.1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не можуть підтверджувати або спростовувати наявність або відсутність грошових коштів або здійснення будь-яких фінансових операцій.

Не можливо визнати належним доказом у справі й рецензію судового експерта ОСОБА_12 на висновок експертів від 13 липня 2020 року за результатами проведення судово-економічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , остільки процесуальним законом не передбачено інституту рецензування експертних висновків та передбачено що такі висновки підлягають оцінці нарівні з іншими доказами.

Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України від 25 травня 2015 року за №775/5, врегульовано інститут рецензування висновків експертів, проте зі змісту Порядку вбачається, що таке рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 914/1667/18.

Установлено, що на підставі договору дарування від 07 липня 2017 року ОСОБА_3 її батьком, ОСОБА_13 подаровано квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 173 т. 1).

Таким чином, указане нерухоме майно набуто у власність ОСОБА_3 на підставі договору дарування, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визнання його спільним майном сторін спору, як подружжя.

Апеляційний суд відхиляє твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про фактичне набуття у спільну сумісну власність указаного нерухомого майна у зв`язку з оплатою боргового зобов`язання ОСОБА_13 , забезпеченого іпотекою цієї квартири, остільки ці доводи носять голослівний характер та нічим не підтверджені.

З урахуванням викладеного та обставин справи, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про набуття указаного майна сторонами у спільну сумісну власність, як подружжя.

Матеріалами справи доведено, що група нежитлових приміщень №85-86 по Оболонській набережній, 1 корп.2 у м. Києві хоча і зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 у період перебування сторін у шлюбі, проте набуто ним у власність до грудня 2013 року тобто часу створення їх сім`ї, що виключає правові підстави щодо визнання указаного майна спільним майном сторін спору, як подружжя, а тому районний суд обґрунтовано відмовив у його поділі.

Установлено, що 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 укладено з ТОВ «ФК «ПрімІнвест» договір № 155 про участь у фонді фінансування будівництва, об`єктом фінансування якого є квартира АДРЕСА_13 ) (а.с. 16-21 т. 10).

Відповідно до листа ТОВ «ФК «ПрімІнвест» за № 1079 від 14 листопада 2019 року в зв`язку із невиконанням графіка внесення коштів управління майном припинено. Внесені кошти у розмірі 708 920 грн після утримання 4% вартості вимірних одиниць в об`єкті інвестування, що складає 28 480 грн, підлягають поверненню ОСОБА_1 (а.с. 29 т. 10).

Установлено, що платіжним дорученням від 17 грудня 2019 року ТОВ «ФК «ПрімІнвест» перераховано ОСОБА_1 680 440 грн 00 коп (а.с. 30 т. 10).

Отже, повернення коштів мало місце після припинення сторонами спільного проживання та ведення спільного господарства.

З урахуванням обставин справи, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання проінвестованих грошових коштів спільним майном подружжя й половину після отримання яких- 340 220 грн правомірно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Установлено, що 09 лютого 2016 року ОСОБА_3 придбала 110 000 акцій ПАТ «Житомирський маслозавод» за ціною 1 100 000 грн на підставі договору № ДД-160209-26 купівлі-продажу цінних паперів, укладеного з ТОВ «Столиця - цінні папери» (а.с. 26 т. 2).

За публічною безвідкличною вимогою від 10 січня 2018 року про придбання акцій в усіх власників акцій ПАТ «Житомирський маслозавод», ОСОБА_14 у порядку процедури, визначеної ст. 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», чинної на час виникнення цих правовідносин, викупив акції вказаного підприємства за ціною 10 грн 50 коп за одну акцію (а.с. 178-178а т. 1).

Згідно висновку ТОВ «КК «Острів» про вартість майна від 27 листопада 2019 року ринкова вартість однієї простої іменної акції ПАТ «Житомирський маслозавод» станом на 22 грудня 2017 рік становить 39 грн 21 коп (а.с. 187 т. 1).

29 травня 2017 року ОСОБА_3 придбала 400 акцій ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» за ціною 600 грн за одну акцію на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № 17БВ-000011711, укладеного з ТОВ «Драгон Капітал». Загальна сума договору становила 240 000 грн (а.с. 27-28 т. 2).

За публічною безвідкличною вимогою від 06 грудня 2017 року про придбання акцій в усіх власників акцій ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго», ТОВ «ДТЕК Пауер Трейд» у порядку процедури, визначеної ст. 65-2 Закону України «Про акціонерні товариства», чинної на час виникнення цих правовідносин, викупив акції вказаного підприємства за ціною 488 грн 14 коп за одну акцію (а.с. 179-186 т. 1).

Отже, акції ПАТ «Житомирський маслозавод» та ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» були викуплені у подружжя в період їх спільного проживання й кошти від продажу акцій є їх спільним майном.

Обґрунтовано судом відмовлено й у задоволенні позову про право вимоги грошових коштів ОСОБА_1 щодо різниці між ринковою вартістю та встановленою сумою викупу акцій ПАТ «Житомирський маслозавод» у сумі 3 158 100 грн та 44744 грн - ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго», остільки по суті позивач не погоджується з вартістю акцій, набутих у власність іншими особами, тобто оспорює дії осіб, які не є учасниками справи, що виключає правові підстави до встановлення обставин їх придбання заявленими особами в межах розгляду цієї справи, предметом спору якої є поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 не позбавлений можливості вжити заходи щодо захисту своїх майнових прав, пов`язаних з отриманням різниці між ринковою вартістю акцій указаних товариств та встановленою сумою їх викупу, звернувшись у відповідний суд з вимогами безпосередньо до осіб, діями яких на його думку було порушено права.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про те, що коштовності (кільце TIFFANY, дві сережки MIKIMOTO, кольє з чорними перлинами MIKIMOTO, дві сережки MIKIMOTO з чорними перлинами) за своєю суттю є речами індивідуального користування ОСОБА_3 , перебувають у її володінні, а тому не підлягають поділу між сторонами.

Районний суд обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 про те, що їх було придбано як інвестицію, а його посилання на наявність в нього документів, щодо опису цих коштовностей не впливають на їх правовий статус.

Окрім цього, як установлено, ОСОБА_3 набула коштовності під час фактичних шлюбних відносин із відповідачем, у якості подарунку, без зустрічного зобов`язання, а тому є її особистою приватною власністю.

Доводи апеляційної скарги про придбання ОСОБА_1 указаних коштовностей для своєї першої дружини ОСОБА_2 є неспроможними, остільки належними доказами не підтверджені.

Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги про те, що суд не вирішив спір щодо жодної позовної вимоги обох позивачів, остільки залишив майно у власності кожного з позивачів без зазначення відповідного права.

Так, вимогами п.1 ч.5 ст.265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Судом першої інстанції резолютивна частина викладена у відповідності до вимог указаної норми права та вирішено спір про поділ майна подружжя.

Зміст позовних вимог та результати їх вирішення, відображені в судовому рішенні та містять належні мотиви та обґрунтування й не свідчать про вихід суду як за межі вимог.

За наслідками вирішення спору про поділ майна подружжя суд залишив за кожним із сторін право власності на зареєстровані на їх ім`я квартири й окрім цього, за ОСОБА_3 - на транспортний засіб.

При цьому, районний суд керувався висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 та застосував найбільш ефективний спосіб захисту аби забезпечити досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

У постанові Велика Палата Верховного Суду 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц викладено наступні висновки: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Отже, задоволення вимоги про поділ квартири АДРЕСА_4 як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту».

Апеляційний суд вважає, що обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінено як вихід судом за межі позовних вимог, остільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024року у справі № 522/17831/20 зазначивши, «що поділивши спільне сумісне майно сторін, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, які заявлялися сторонами, а врахував при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого спору між сторонами».

Відповідно до приписів ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання скаржника про незастосування судом по справі правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц у яких зазначено: «щоб визначити джерело придбання квартир … необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого із них», апеляційний суд відхиляє, остільки фактично судом першої інстанції рішення ухвалено у відповідності до указаних висновків та на підставі долучених до справи доказів зроблено правомірний висновок про те, що ОСОБА_1 не довів факту придбання за його особисті кошти та не спростував презумпції спільної сумісної власності визнаного судом у рішенні майна подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки судом надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Також ОСОБА_1 окрім основного рішення оскаржено й додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року, яке він просить скасувати та ухвалити нове про задоволення його заяви та про відмову в заяві ОСОБА_3 .

Убачається, що додатковим рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено та задоволено заяву ОСОБА_3 .

Районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено розмір витрат на правничу допомогу за своєю заявою.

З таким висновком погоджується й апеляційна інстанція.

Згідно положень ч. 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 5, ч. 6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи дане питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надано копії договору про надання правової допомоги № 06/06/2020/С.Г., укладеного 06 червня 2020 року з адвокатом Левківським Б.К., а також договір про надання правової допомоги від 17 лютого 2020 року, укладеним з АО "ЕЛ CI ЕФ" (а.с. 99-110 т.10).

З попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, понесених (та таких, що очікується понести) ОСОБА_1 вказано, що 500 000 грн - гонорар адвокатів адвокатського об`єднання "ЕЛ.CI.ЕФ", 500 000 грн - гонорар адвоката Левківського Б.К., за подання позовної заяви 10 510 грн та проведення судової експертизи - 380 000 грн (а.с. 111 т.10).

Також долучено деталізацію робіт по справі, які були виконані АО "ЕЛ CI ЕФ" за 116 год 40 хв (а.с. 112-115 т.10).

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2020 року передбачено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує об`єднанню гонорар у розмірі та в порядку, передбаченому додатком до цього договору, що є невід`ємною його частиною. За результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої об`єднанням правової допомоги та вартість наданих послуг.

Разом з тим додаток до цього договору та акт не надані, що унеможливлює встановлення судом дійсної домовленості сторін договору про вартість послуг адвокатського об`єднання та відповідності заявлених ОСОБА_1 витрат.

Крім того колегія суддів зауважує, що у договорі про надання правової допомоги № 06/06/2020/С.Г. від 06 червня 2020 року, укладеного ОСОБА_1 з адвокатом Левківським Б.К. зазначено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (плату) у фіксованій сумі та/або у відсотковому відношенні залежно від домовленості сторін, проте матеріали справи не містять доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

Отже районним судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вирішив питання розподілу судового збору, колегія суддів відхиляє, оскільки районний суд обґрунтовано з урахуванням ч.10 ст. 141 ЦПК України звільнив сторін від обов`язку сплачувати одна одній судовий збір.

Необґрунтованими є також доводи, що судом не вирішено питання про стягнення з позивачки витрат понесених відповідачем на висновки експертів, рецензії експертів, доповнення експертом висновків експертів і роз`яснення експертом висновків експертів, оскільки вони судом не були враховані під час ухвалення рішення, а тому відсутні підстави для компенсації вказаних витрат.

Крім того додатковим рішенням задоволено заяву ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

Так на підтвердження понесення ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу її представником надано договір № 01-05/23 про надання правової допомоги, укладений 09 травня 2023 року між ОСОБА_3 та АБ "Сергія Яценко", додаткову угоду № 1 від 09 травня 2023 року до договору № 01-05/23 про надання правової допомоги, акт про надання правової допомоги від 28 лютого 2024 року за додатковою угодою № 1 від 09 травня 2023 року до договору № 01-05/23 про надання правової допомоги, рахунок № 1 та квитанцію про сплату 20 000 грн за надання правової допомоги згідно додаткової угоди № 1 від 09 травня 2023 року до договору № 01-05/23 про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 2021-ГКІ/1 від 30 листопада 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Андрій Мягкий і Партнери", акт прийому-передачі послуг № 1 від 28 лютого 2024 року згідно договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 2021-ГКІ/1, рахунок № 1 та квитанцію про сплату 30 000 грн за надання правової допомоги згідно з актом № 1 від 28.02.2024 року за договором № 2021-ГКІ/1 (а.с. 193-212 т. 17).

Згідно п. 4.1 договору № 01-05/23 про надання правової допомоги, укладеного 09 травня 2023 року між ОСОБА_3 та адвокатським бюро "Сергія Яценко" обсяги та види правової допомоги, порядок і строки оплати, а також розміри винагороди визначаються сторонами в додаткових угодах до цього договору, які становитимуть його невід`ємні частини. Додатковою угодою № 1 від 09 травня 2023 року сторони погодили вартість правової допомоги, що становить 20 000 грн. Детальний опис наданих робіт міститься у акті про надання правової допомоги, який включає вивчення та аналіз матеріалів справи, розроблення правової позиції та процесуальної стратегії, обговорення та погодження їх з клієнтом, а також участь у судових засіданнях 28 червня 2023 року, 06 липня 2023 року, 27 липня 2023 року, 03 серпня 2023 року, 10 серпня 2023 року, 17 серпня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 18 жовтня 2023 року, 30 листопада 2023 року, 11 грудня 2023 року, 11 січня 2024 року, 22 лютого 2024 року, 23 лютого 2024 року, на що витрачено 27 год. часу.

Оплата наданих послуг підтверджується довідкою про операцію № , згідно на суму 20 000 грн.

Крім того у пункті 3.5 договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 2021-ГКІ/1, укладеного 30 листопада 2023 року між ОСОБА_3 та АО "Адвокатська компанія "Андрій Мягкий і Партнери" передбачено, що загальна вартість договору дорівнює сумі вартості послуг, наданих компанією протягом усього терміну дії цього договору, що підтверджується підписаними сторонами актами прийому-передачі послуг.

У акті приймання-передачі послуг № 1 висвітлений детальний опис наданої правової допомоги, що включає вивчення та аналіз матеріалів справи, розроблення правової позиції та процесуальної стратегії, обговорення та погодження їх з клієнтом, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка заперечень, підготовка та подання доповнень, участь у судових засіданнях 16 серпня 2022 року, 19 жовтня 2022 року, 25 січня 2023 року, 09 березня 2023 року, 05 квітня 2023 року, 20 квітня 2023 року, 28 червня 2023 року, 06 липня 2023 року, 27 липня 2023 року, 03 серпня 2023 року, 10 серпня 2023 року, 17 серпня 2023 року, 06 вересня 2023 року, 18 жовтня 2023 року, 30 листопада 2023 року, 11 грудня 2023 року, 11 січня 2024 року, 17 січня 2024 року, 25 січня 2024 року, 22 лютого 2024 року. Вартість наданих послуг сторони оцінили у 30 000 грн та їх оплата підтверджується квитанцією № 192108595, згідно якої ОСОБА_3 сплатила АО "АК "Мягкий і Партнери" 30 000 грн.

Задовольняючи заяву позивачки районний суд вважав її доведеною, з чим погоджується й апеляційна інстанція.

Перевіряючи матеріали справи, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 надано всі докази, що підтверджують надання правової допомоги адвокатами Слєпухою О.С., який представляє інтереси позиваки з 2021 року та адвокатом Яценко С.А. з 2023 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача, щодо незгоди з задоволенням заяви позивачки не спростовують висновків районного суду з наведених в апеляційній скарзі підстав.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року скасуванню.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , варто зазначити наступне.

Звертаючись з апеляційною скаргою адвокат Ларіонова О.О. в інтересах ОСОБА_2 вказала, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 вони набули у спільну власність майно, яке залишилося у фактичному користуванні останнього й указане майно незаконно районним судом передано у власність іншим особам.

Між тим такі доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення якимось чином порушує права скаржниці.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17 особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки них осіб.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 також права та обов`язки зазначається, що в залежності від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, провадження № 61-41547св18.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції слід встановити наявність у особи, яка подала апеляційну скаргу, права на оскарження судового рішення та перевірити, чи вирішив суд першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.

Вирішення такого питання є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що судовим рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті судового рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права та інтереси особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 127/4368/18 (провадження № 61-1258св19), від 4 листопада 2020 року у справі № 215/6648/15-ц (провадження № 61-2519св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 318/3230/13-ц (провадження № 61-15711св19), від 3 березня 2021 року у справі № 333/537/13-ц (провадження № 61-17767св19) та від 7 квітня 2021 року у справі № 202/2158/16-ц (провадження № 61-22913св19).

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною другою ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 351/592/18 висловлена правова позиція, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не брала участі у даній справі, а тому оскарження нею рішення суду, необхідно розглядати як подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, але вважала, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про її права та (або) інтереси.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи скарги, апеляційний суд з урахуванням викладених обставин вважає, що оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси (або) обов`язки ОСОБА_2 , а тому вона не має права на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участь у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку з учасниками справи або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий обов`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно змісту апеляційної скарги, її доводи обґрунтовано імовірним придбанням сторонами майна за кошти, що належали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Між тим, указані посилання належними доказами не підтверджено, остільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 06 серпня 2013 року, а будь-який зв`язок ОСОБА_2 з майном, щодо якого судом здійснено поділ, спростовується матеріалами справи та встановленими районним судом обставинами про доведеність його придбання та набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час їх шлюбу.

Відповідно до справи, ОСОБА_2 у цій справі подавала заяву про залучення її до участі у справі третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору, за наслідками розгляду якої ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2021року у задоволенні заяви відмовлено з підстав пропуску процесуальних строків подання такої заяви.

Установлено, що під час розгляду даної справи ОСОБА_2 зверталася у суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, проте ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в межах розгляду справи № 756/12420/22 за заявою представника ОСОБА_2 позов залишено без розгляду.

Указана ухвала районного суду є чинною.

Окрім цього, посилання апеляційної скарги про поділ судом майна, придбаного за кошти ОСОБА_2 , спростовуються змістом долученого до справи афідевіту від 06 липня 2020 року, складеного ОСОБА_2 , у якому зазначено, що 18 грудня 2013 року сімейні кошти (гроші) між нею та ОСОБА_1 було поділено добровільно, а також звернуто увагу, що її ( ОСОБА_2 ) права на майно не порушено.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року не вирішувалися права та законні інтереси ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи, що під час розгляду апеляційного провадження встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалося, а тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ларіонової О.О. в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року підлягає закриттю у відповідності до п. 3 частини першої ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 362, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ларіонової Олени Олександрівни в інтересах особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: