УХВАЛА

18 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 748/3071/24

провадження № 61-1470ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про визнання кваліфікації кримінального правопорушення неправомірною,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Чернігівської обласної прокуратури, в якому просив визнати неправомірною кваліфікацію кримінальних правопорушень по обвинувальному акту від 04 вересня

2019 року, висунутих відповідачем по обвинуваченню за частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115, частини першої статті 296,

пункту 13 частини другої статті 115, частини другої статті 15, пункту 13

частини другої статті 115 Кримінального кодексу України, дати законну юридичну оцінку та визнати правомірною кваліфікацію обвинувачень за статтею 123, частиною другою статті 125, частиною першою статті 121, частиною другою статті 121, частиною першою статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 18 жовтня

2024 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року, у відкритті провадження у цивільній справі відмовлено, з тих підстав, що питання кваліфікації кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_1 , є предметом розгляду кримінального провадження по суті в порядку, визначеному КПК України.

Суд першої інстанції роз`яснив, що розгляд справи ОСОБА_1 віднесений до юрисдикції суду, який здійснює чи здійснюватиме розгляд обвинувального акта в кримінальному провадженні №0000417 від 04 вересня

2019 року, у разі передачі до суду такого обвинувального акту.

24 січня 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції не вирішили жодного питання по суті позову та без належного підтвердження, вказали відповідачем у справі Чернігівську обласну прокуратуру замість прокуратури Чернігівської області. В той час як обвинувальний акт

від 04 вересня 2019 року складений саме прокуратурою Чернігівської області, а не Чернігівською обласною прокуратурою. Посилається на те, що звернувся із позовом саме до юридичної особи прокуратури Чернігівської області щодо її незаконної діяльності у сфері права, оскаржуючи обвинувальний акт, який є правочином, а тому ці правовідносини врегульовані ЦК України та ЦПК України.

Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року в справі

№ 2-1210/11, від 08 червня 2021 року в справі № 2-1207/2011.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 124, 125 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У поданому позові ОСОБА_1 просить визнати неправомірною кваліфікацію кримінальних правопорушень по обвинувальному акту від 04 вересня

2019 року, висунутих по обвинуваченню за частиною другою статті 15, пунктом 1 частини другої статті 115, частини першої статті 296, пункту 13 частини другої статті 115, частини другої статті 15, пункту 13 частини другої статті 115 КК України, дати законну юридичну оцінку та визнати правомірною кваліфікацію обвинувачень за статтею 123, частиною другою статті 125, частиною першою статті 121, частиною другою статті 121, частиною першою статті 296 КК України.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша

статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора, що можуть бути оскаржені слідчому судді на етапі досудового провадження, визначений у частині першій статті 303 КПК України. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 цього Кодексу (частина друга статті 303 КПК України).

Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг, які позивач заявив за правилами цивільного судочинства. Вимоги про визнання незаконними дій органів досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватися за правилами КПК України.

У розглядуваній справі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цивільній справі з підстав того, що заявлений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо посилання заявника на те, що суди самовільно вказали відповідачем

у справі Чернігівську обласну прокуратуру, замість прокуратури Чернігівської області, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень частини першої статті 7 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент складення обвинувального акту

від 04 вересня 2019 року) систему прокуратури України становлять:

1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Відповідно до положень частини першої статті 10 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент складення обвинувального акту

від 04 вересня 2019 року) у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»

від 19 вересня 2019 року було внесено зміни, зокрема в Закон України «Про прокуратуру», викладено статтю 10 вказаного закону в новій редакції, згідно якої, зокрема, передбачено, що у системі прокуратури України діють обласні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, прокуратура Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Київська міська прокуратура. Утворення, перелік, територіальна юрисдикція, реорганізація та ліквідація обласних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.

Наказом Офісу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03 вересня 2020 року № 410 передбачено перейменувати без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зокрема, юридичну особу «Прокуратура Чернігівської області» у «Чернігівська обласна прокуратура».

За цих обставин суди першої та апеляційної інстанцій правильно вказали найменування відповідача - Чернігівська обласна прокуратура.

Зі змісту касаційної скарги, оскарженого судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду

від 25 грудня 2024 року у справі № 748/3071/24.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников