Справа № 214/7238/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

19 лютого 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Ковтун Н.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Фартушної Є.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/7238/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частки квартири, -

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2023 до суду надійшла вищевказана позовна заява, яка 29 липня 2024 року булла уточнена, та за редакцією якої позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, квартиру набуту під час шлюбу за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м., житловою 30,7 кв.м; визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири, набутої під час шлюбу, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м., житловою 30,7 кв.м.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що позивач у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 17 червня 1988 року.

22 грудня 2018 шлюб між сторонами було розірвано.

У шлюбі ними було придбано квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яку оформили на відповідача ОСОБА_2 .

У встановленому законом порядку, право власності на квартиру зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ», що підтверджується реєстраційним штампом на договорі купівлі-продажу, згідно до якого , в реєстрову книгу під №4/3пв, ст.. 200, запис 200 внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Після розірвання шлюбу в 2018 році , ОСОБА_1 звернулася до чоловіка з проханням щодо визначення останній частки квартири та запропонувала укласти відповідний договір, посвідчити його нотаріально, оскільки майно набувалось під час шлюбу, тому остання має право оформити свою частки у спільному майні, але чоловік відмовляється та вважає, що спірна квартира є його особистою власністю, оскільки він вказаний у договорі як покупець, відмовляється з`являтися до нотаріуса задля оформлення необхідних документів, чим грубо порушує права та інтереси позивача.

Наразі в квартирі мешкає спільний син ОСОБА_3 , який несе витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні платежі та підтримує квартиру у належному стані.

Позивач неодноразово намагалася вирішити питання з відповідачем в позасудовому порядку, але він відмовляється уникає спілкування.

Таким чином, на сьогоднішній день вирішити питання захисту її права власності на частину придбаної у шлюбі у спільну власність квартири, окрім звернення до суду із вказаним позовом немає.

27 вересня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12 лютого 2024 року ухвалою суду здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду спарви за правилами загального позовного провадження.

24 жовтня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач правом присутності не скористалася, в свою чергу її представник адвокат Кафтасьєва Г.В. надала заяву про розгляд справи за відсутності сторін, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач будучи повідомленим належним чином про дату та час розгляду справи правом присутності не скористався, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружини та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 зазначеної статті визначено присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.5 ст.71 СК).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано 17 червня 1988 року відділом ЗАГС Довгинцівського району м. Кривого Рогу.

22 грудня 2018 року шлюб було розірвано, Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №278. (а.с.8).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 29 грудня 1998року, вказано, що ОСОБА_2 прибав двокімнатну квартиру, розташовану на другому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку А-5, загальною площею 44,2 кв.м., жилою площею 30,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , , посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. за реєстровим номером 10 966. (а.с.9).

Відповідно до інформації з КП «Криворізьке бюро технічної інвентеризації» ДОР , згідно архівної справи станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.12.1998 Дацко Я.О., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу , зареєстрованого в реєстрі за №10966. (а.с.25).

Згідно технічного паспорта на квартиру загальною площею 44.2 кв. м., житлова площа 30.7 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , вказано власник ОСОБА_2 . (а.с.10-11).

Зі змісту п. п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Право спільної сумісної власності подружжя врегульовано главою 8 СК України.

Таким чином, суд визнає, що об`єкт нерухомості, який є предметом розгляду позову, придбаний сторонами у період перебування у шлюбі.

Відповідно дост. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідност. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зіст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентуєтьсяст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Ч. 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. ч. 1, 2ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1, 2ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

При таких обставинах та враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги ОСОБА_1 доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273, 280-289, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частки квартири задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, квартиру набуту під час шлюбу за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на частини квартири, за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 , право власності на частини квартири, за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 19 лютого 2025 року.

Суддя Н.Г. Ковтун