Єдиний унікальний номер 728/2702/24
Номер провадження 2/728/44/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області

у складі:

головуючої судді Роздайбіди О.В.

при секретарі Петренко О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмачі в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив скасувати арешт, накладений Бахмацьким відділом державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника від 13.08.2018 року. Зазначив, що станом на день звернення до суду на виконанні у відповідача відносно нього виконавчі провадження не перебувають.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але у наданій суду заяві просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, але у наданій суду заяві просили розглядати справу без участі їх представника. Проти задоволення позовних вимог заперечують.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин. Про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином.

В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 4.4111 га, кадастровий номер :03:000:0092, розташованої в с. Красилівка Ніжинського району Чернігівської області. Відповідно до відомостей даного реєстру, арешт на нерухоме майно накладено 13.08.2018 року, номер запису про обтяження 3056350 на підставі постави про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 3056350, виданої 13.08.2018 року, видавник: Бахмацький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Опис предмета обтяження: все невизначене нерухоме майно (а.с.9-10).

Згідно постанови головного державного виконавця Бахмацького ВДВС у Ніжинському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кеди В.І. від 13.08.2018 (ВП № 3056350) про арешт майна в межах виконавчого провадження за виконавчим листом №2-612 виданим 26.05.2006 року Перевальським судом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів по 1/3 частині всіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.23)

Зі змісту повідомлення за № 441-24 від 05.11.2024 року в.о начальника Бахмацького ВДВС у Ніжинському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №3056350 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 . В межах даного виконавчого провадження при примусовому виконанні державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. За виконавчими документами винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При поверненні виконавчого документу стягувачу підстави для зняття арешту з майна в межах виконавчого провадження, в якому було винесено арешт відсутні.

Відповідно до копії постанови головного державного виконавця Бахмацького ВДВС у Ніжинському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Откидач Л.М. від 09.06.2023 (ВП № 3056350), виконавчий лист № 2-612/06 виданий 26.05.2006 повернуто стягувачу на підставі п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.21).

Відповідно до листа директора СТОВ «Надія» від 19.02.2025 року №140 вбачається, що ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0092 площею 4.4111 га, що розташована на території Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області. Між орендодавцем та СТОВ «Надія» було укладено договір оренди від 25.06.2015 року, строком на 10 років. За період укладеного договору до СТОВ «Надія», як орендаря не надходило жодних звернень від органів Державної виконавчої служби, щодо стягнення з гр. ОСОБА_1 будь-якої заборгованості зі сплати аліментів чи інших періодичних платежів на користь ОСОБА_2 . Крім того, до орендаря вищевказаної земельної ділянки від ОСОБА_2 не надходило жодних звернень щодо утримання із орендної плати орендодавця, будь яких виплат в рахунок погашення боргу зі сплати аліментів останнього.

Суд приймає до уваги подані представниками позивача та відповідача докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі Закон).

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.2 ч.1 ст.37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.5 ст.37 Закону Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (ч.3 ст.12 Закону).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Згідно ч.1 ст.40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, з огляду на наведені норми даного Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до ч.2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Згідно ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Як вбачається з ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІУ (далі-Закон), державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону, наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови у реєстрації права власності на нерухоме майно.

Виходячи з вищевикладеного, оцінивши наведені обставини справи у відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України, суд встановив, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бахмацького відділу державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Скасувати арешт та зняти заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 3056350 від 13.08.2018 року за номером обтяження № 27773872.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Бахмацький районний відділ Державної виконавчої служби у Ніжинському районі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Бахмач вул. Соборності, 42, .

Третя особа: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2025 року.

Суддя О.В. Роздайбіда