ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року

у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності ,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року Дніпровська міська рада звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивований тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано приватним нотаріусом Кейтельгіссер О.М. 09.06.2020 року за ОСОБА_2 на підставі реєстраційного посвідчення № 1426-37, виданого 22.11.2001 року ДБТІ та технічного паспорту № 1244 від 10.01.2019 року, виготовленого ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут».

Зазначене реєстраційне посвідчення видане на підставі рішення виконкому Дніпровської міської ради від 12.11.2001 року № 1-203 та записаного в реєстрову книгу № 85ЮН за реєстровим № 1426-37.

30.11.2020 року приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Зевс-2021» на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 30.11.2020 року № 4334; 4335, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Зевс-2021».

У подальшому 07.07.2022 року приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. зареєстровано право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2022 року за реєстровим № 943, укладеним між ТОВ «Зевс-2021» та ОСОБА_1 .

Листом Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 28.12.2020 року № 8/2-1749 повідомлено, що в архівному управлінні департаменту згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 2001 рік рішення від 12.11.2001 року № 1-203 не існує. Листом КП «ДМБТІ» ДМР від 10.09.2021 року № 12077 зазначено, що станом на 31.12.2012 року технічна інвентаризація та реєстрація права власності за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась.

Листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 03.12.2020 року № 3/15-538 повідомлено, що відповідно до даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста офіційна адреса АДРЕСА_1 в жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась.

Управлінням державного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради листом від 03.12.2020 року № 4/1-498 надано інформацію, що в Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді не міститься інформації про реєстрацію або видачу декларації про початок будівельних робіт з будівництва вказаного об`єкта та готовність даного об`єкту до експлуатації.

Із листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 08.12.2020 року № 4/11-2370 встановлено, що за результатами пошуку в підсистемі «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпра за критерієм «адреса земельної ділянки» за адресою: АДРЕСА_1 рішень міської ради та її виконавчого комітету про передачу земельної ділянки в приватну власність та реєстраційних записів щодо договорів оренди землі, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами не виявлено.

Позивач вказав, що таким чином ОСОБА_2 збудувала нерухоме майно без відведеної земельної ділянки для будівництва, без отримання дозволу відповідного органу на будівництво, без отримання вихідних даних на проектування будівництва, без розробленої і затвердженої проектної документації на будівництво, без дозволу на виконання будівельних робіт із порушенням прав територіальної громади міста Дніпра на зайняту об`єктом самочинного будівництва земельну ділянку комунальної власності, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля, повноцінне життєве середовище, що включає прогнозування розвитку міста, планування, забудову та інше використання територій.

У грудні 2021 року Дніпровська міська рада зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Зевс-2021», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності. Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2022 року у справі № 205/213/22 позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 року скаргу рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 15.03.2023 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 року залишено без змін.

Об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 в експлуатацію не приймався, земельна ділянка під будівництво зазначеного об`єкту не надавалась. ОСОБА_2 без звернення до компетентного органу для отримання дозвільної документації на здійснення будівельних робіт, здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, котра віднесена до комунальної власності та провела неправомірну державну реєстрацію.

У зв`язку з чим позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести демонтаж будівлі загальною площею 16,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а рішення першої інстанції залишити без змін.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

17 лютого 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Зевс-2021» Чернецька О.А. надіслала до суду апеляційної інстанції через систему Електронний суд заяву про відкладення розгляду справи. Заява мотивована тим, що представник заявника з 17.02.2025 року хворіє та перебуває на самоізоляції. З метою забезпечення належного представництва інтересів клієнта-третьої особи у справі просив відкласти розгляд справи на інші дату та час.

18 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 надіслала до суду апеляційної інстанції через систему Електронний суд заяву про відкладення розгляду справи. Заява мотивована тим, що представник відповідача адвокат Алєксєєнко Р.Ю. не може приймати участь у судовому засіданні через зайнятість у іншому судовому процесі.

Колегія суддів звертає увагу, що заявниками, кожним окремо, не було надано суду апеляційної інстанції належних доказів для підтвердження поважності причин їх неявки у судове засідання.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся сторін.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. 09.06.2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будівлю, загальною площею 16,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі реєстраційного посвідчення КП «ДМБТІ» від 22.11.2001 року, серія та номер: 1426-37, технічного паспорту, серія та номер: 1244, виданого 10.01.2019 року ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» (а.с. 16, 18).

Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 03.12.2020 року № 3/15-538, за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м. Дніпра офіційно адреса: вул. Велика Діївська, 40А, жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, відповідний розпорядчий документ, на підставі яких була присвоєна ця адреса, відсутній (а.с. 23).

Відповідно до листа Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради № 8/2-1749 від 28.12.2020 року, згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 2001 рік рішення від 12.11.2001 року № 1-203 не існує (а.с. 25).

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради у листі № 4/1-498 від 03.12.2020 року зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності, станом на час надання відповіді, не міститься інформації про реєстрацію або видачу декларації про початок будівельних робіт з будівництва вказаного об`єкту та готовність даного об`єкту до експлуатації, але в реєстрі будівельної діяльності наявна інформація щодо реєстрації та видачі повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 (повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 02.07.2020 року ДП 85) (а.с. 21-22).

Відповідно до листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/11-2370 від 08.12.2020 року, за результатами пошуку за адресою земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 в Системі не виявлено реєстраційних записів щодо договорів оренди землі, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами, не виявлено; рішень міської ради та її виконавчого комітету про передачу земельної ділянки у приватну власність не виявлено (а.с. 19-20).

Згідно з відомостями КП «ДМБТІ» ДМР від 10.09.2021 року № 12077, станом на 31.12.2012 року технічна інвентаризація та реєстрація права власності за адресою: АДРЕСА_2 , не проводилася (а.с. 24).

У подальшому, на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 30.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Зевс-21», посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрованого в реєстрі за № 4334; 4335 (а.с. 27-28), право власності на об`єкт нежитлової будівлі, загальною площею 16,8 кв.м., який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ТОВ «Зевс-21» (а.с. 15-16).

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2022 року у справі № 205/213/22 позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено. Усунуто перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою та зобов`язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна нежитлової будівлі, загальної площею 16,8 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан. Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Зевс-2021», реєстраційний номер 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 36877535, із закриттям розділу. Припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Зевс-2021», реєстраційний номер 101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 39450818, із закриттям розділу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Зевс-2021» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 15.03.2023 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 10.11.2022 року залишено без змін (а.с. 30-37).

Між тим, 07.07.2022 року між ТОВ «Зевс-2021» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 943.

Державна реєстрація якого підтверджена також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.09.2023 року. Також, зазначеним витягом підтверджено відсутність накладення арешту чи інших заборон на відчуження стосовно спірного майна станом на час укладання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів не погоджується із доводами апелянта щодо недобросовісності набувача ОСОБА_1 , зважаючи на наступне.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункт 38), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 46.2), від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункт 7.15), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.61)).

У пункті 6.50 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку,

що: «Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей».

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України (див. пункт 5.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21)).

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 570/783/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

Частиною 2 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України і Законом про забезпечення, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу.

На важливість врахування добросовісності набувача вказував і Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ). Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Тому частину першу статті 10 та частину другу статті 12 Закону про забезпечення слід розуміти так, що необхідною умовою добросовісності набувача є відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна, і в такому разі набувач презюмується добросовісним. Водночас така презумпція може бути спростована, якщо буде доведено, що набувач знав чи за всіма обставинами справи мав знати про наявність прав інших осіб або обтяжень, відомості про які не були відображені в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. У такому випадку набувач є недобросовісним і в залежності від обставин справи не набуває права на рухоме майно або набуває право на рухоме майно, обмежене такими обтяженнями, про які набувач знав чи мав знати.

Відповідно до пункту п`ятого статті 37 Закону про забезпечення до публічних обтяжень належить, зокрема, накладення арешту на рухоме майно на підставі рішень уповноважених органів (осіб) у випадках, встановлених Законом. До цієї категорії обтяжень належить, у тому числі, арешт, накладений виконавцем у виконавчому провадженні.

Така правова позиція узгоджується із постановою Великої Палати Верховного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 07.07.2022 року за реєстровим № 943, укладеним між ТОВ «Зевс-2021» та ОСОБА_1 , державна реєстрація права на нерухоме майно не була скасована, враховуючи відсутність накладення арешту чи інших заборон відчуження на момент вчинення правочину, сторони договору, керуючись принципом реєстраційного підтвердження володіння вказаним майном, уклали відплатний договір купівлі-продажу у відповідності до норм чинного законодавства.

В той час, а ні матеріали справи не містять доказів визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним в судовому порядку, а ні сторони не надали таких доказів під час судового розгляду справи.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), ЗК України (ст. ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 ЗК України), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону України «Про оренду землі», ЦК України).

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Статтею 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» регламентовано, що дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

Частиною 7 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частина третя).

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Також законодавством визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, державна реєстрація речового права не змінює правової природи самочинного будівництва, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення існуючого порушення.

Об`єкт нерухомого майна розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

09.06.2020 року право власності на спірний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М.

Тобто на момент укладання договору купівлі-продажу від 07.07.2022 року за реєстровим № 943 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 належав ТОВ «Зевс-2021» на праві приватної власності, і він мав повне право розпоряджатися ним.

Набуваючи право власності ТОВ «Зевс-2021», не міг знати про наявність тих підстав на які посилається Дніпровська міська рада, а листи від Департаментів, які підпорядковані самій Дніпровській міський раді не можуть бути належними доказами в обґрунтування своїх підстав позову.

Кримінальне провадження, яке було відкрито по факту самовільного захвату земельної ділянки, передбаченого ч. 3 ст. 197 КК України, не призвело до правових наслідків та встановленню винних осіб, у зв`язку із чим не доведено незаконність дій будь-якої із сторін.

Крім того, в позовній заяві Дніпровська міська рада не посилається підстави для припинення права власності, визначені ст. 346 ЦК України.

Як вбачається із ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Згідно з ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Дніпровською міською радою у позовній заяві не зазначені підстави, передбачені законом, за наявності яких має бути припинено право власності на об`єкт нерухомого майна та такі обставини не встановлені судом під час судового розгляду.

Оскільки передбачені ст. 346 ЦК України підстави для припинення права власності в даній справі не встановлені, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову Дніпровської міської ради про припинення права власності.

Доводи апелянта про те, що право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади, вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 провести демонтаж будівлі загальною площею 16,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття права власності на цю будівлю становить пропорційне втручання у право власності ОСОБА_1 з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання, є безпідставними, виходячи з наступного.

Зобов`язання ОСОБА_1 провести демонтаж будівлі загальною площею 16,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 по суті означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Окрім того, позивач не надав жодного та допустимого доказу про використання інших методів реагування, які передбачені ст. 376 Цивільного кодексу України.

18 лютого 2025 року у судовому засіданні суду апеляційної інстанції на запитання суду представник ДМР пояснив суду, що ДМР не зверталася до ОСОБА_1 з альтернативними пропозиціями для урегулювання вказаного конфлікту. Представник зазначив, що заборон на відчуження спірного майна з часу звернення вперше до суду не було. Також, представник не зміг пояснити суду в чому є незаконність і безпідставність набуття права власності ОСОБА_1 , в чому полягає суспільний інтерес стосовно спірного майна та чи таке втручання в право на мирне володіння майном, як позбавлення права власності ОСОБА_1 , буде пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-92цc13.

У пункті 6.50 постанови Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 сформовано висновок, за змістом якого добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, оскільки певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належать іншій фізичній особі, може призвести до позбавлення особи, яка першою набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі, а отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що задоволення позовних вимог, та зобов`язання відповідача, який є добросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна, знести цей об`єкт нерухомого майна, призведе до непропорційного втручання в його право на мирне володіння майном та, відповідно, буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного суду від 25 грудня 2024 року у справі № 679/715/22.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було доведено в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, що позовні вимоги позивача переслідують суспільний інтерес та таке втручання в право на мирне володіння майном, як позбавлення права власності ОСОБА_1 , буде пропорційним визначеним цілям.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 18 лютого 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров