КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2025 року місто Київ.

Справа № 367/9750/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4830/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 листопада 2024 року (постановлену у складі судді Шестопалова Я.В., інформація про дату складання повного тексту відсутня) про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «БУЧАСЕРВІС» про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «БУЧАСЕРВІС» про відшкодування шкоди.

12 листопада 2024 року судді Шестопаловій Я.В. було передано заяву представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову, подану 05 листопада 2024 року через канцелярію суду, в якій заявник просив в порядку забезпечення позову накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. Заяву обґрунтовано тим, що між позивачкою та відповідачкою виник спір щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 137 867 грн. 00 коп. 11 травня 2024 року між відповідачкою та ОСОБА_5 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_2 . Договір оренди між відповідачкою та ОСОБА_5 достроково розірвано. Як вбачається із пояснень орендаря: ОСОБА_5 , відповідачка просить орендаря звільнити квартиру АДРЕСА_3 та має намір продати квартиру, тому є підстави вважати, що відповідачка має намір відчужити квартиру та переїхати жити за кордон, щоб не відшкодовувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 137 867 грн. 00 коп.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 листопада 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову - задоволено.

Накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), та забороненоіншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 26 листопада 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що твердження та припущення наймача ОСОБА_5 , який в письмових поясненнях зазначив, що поведінка відповідача свідчить про бажання продати квартиру, на яку позивач просив накласти арешт,були завідомо неправдиві та надумані. Наймачу достеменно було відомо про причини дострокового припинення оренди, всі умови договору оренди були відповідачем, як наймодавцем,дотримані, ніяких домовленостей про продаж квартири між Наймачем та відповідачем (як власником квартири) ніколи не існувало.

Звертає увагу, що заявлене забезпечення позову є неспівмирним до ціни позову, оскільки вартість арештованого майна становить 1 800 000,00 грн, тобто більше ціни позову в 12 разів.

Вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначено в чому полягає розумність, обгрунтованість та адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

5 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яким позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вважають доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, такими, що не відповідають дійсності та чинному законодавству України.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача - ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі.

Проаналізувавши вказане клопотання, колегія суддів вважає, що розгляд питання про забезпечення позову можливий за наявними матеріалами, явка до апеляційного суду є не обов`язковою, адвокат направив до суду відзив на апеляційну скаргу, на власний розсуд обрав, в якому судовому засіданні приймати участь, питання щодо забезпечення позову в районному суді розглядається взагалі без виклику сторін, оскільки потребує оперативного вирішення, а тому колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні такого клопотання..

Беручи до уваги викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності позивача та його представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції враховував наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, предмет цього позову, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить позивач, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача. При цьому суд першої інстанції вважав таке забезпечення позову співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20 зазначено, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18 та від 05 вересня 2019 року у справі № 911/527/19).

У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду визначила, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.»

У даній справі предметом позову є відшкодування шкоди, спричиненої залиттям квартири позивача. Як зазначає позивач, це відбулось через залиття з квартири АДРЕСА_2 , а тому судом вірно встановлено, що між сторонами існує спір.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційним судом також встановлено, що відповідачка проживає за кордоном, в Україні місця роботи не має, також з наданих доказів вбачається, що квартира на яку накладено арешт є її єдиним майном.

За таких обставин, суд вірно встановив, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що захист або поновлення інтересів позивача, в разі задоволення позову буде неможливим, через відсутність майна у боржника рішення суду стане невиконуваним. Такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на квартиру відповідача, відповідає положенням ст. 150 ЦПК України, є співмірним з позовними вимогами, з огляду на наявність реальних ризиків відчужити нерухоме майно, що може призвести в майбутньому до утруднення чи зробить неможливим виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування реальної загрози відчуження даної квартири, колегія суддів визнає такими, що не спростовують доцільність застосування забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру.

Відповідач підтвердила, що наразі перебуває закордоном, наявність іншого нерухомого майна, яким можливо б було забезпечити позов суду не повідомила. Крім того, як зазначено самим відповідачем, звільнити квартиру орендарем ОСОБА_2 просила для того, щоб у даній квартирі проживала її родичка, а тому ризик настання можливих негативних наслідків від арешту даної квартири не є більшим від ризику невиконання рішення у випадку задоволення позову та незабезпечення такого позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивачки. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач, відповідно до положень ст. 156 ЦПК України, має право подати клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим. В разі необхідності відповідачем відчужити квартиру, вона може перерахувати на депозит суду кошти в необхідному розмірі для виконання рішення суду , здійснити заміну заходів забезпечення позову, повідомивши про наявність в неї іншого рухомого майна.

При цьому, колегія суддів зазначає, що за відсутності іншого майна у відповідача, та обставина, що квартира за вартістю дорожча ніж ціна позову правового значення не має, оскільки за відсутності заходів, що унеможливлять відчуження такого майна, виконати позитивне для позивача рішення суду буде не можливим.

Водночас забезпечуючи позов шляхом заборони іншим особам вчиняти інші дії щодо квартири, суд не звернув увагу на те, що клопотання в цій частині взагалі не конкретизовано, стосується необмеженого кола осіб та не відповідає вимогам процесуального закону. Застосування такого заходу унеможливить користування вказаною квартирою відповідачем, її родичами та іншими особами, що може завдати більших негативних наслідків, ніж ризики невиконання рішення суду. Крім того суд враховує, що накладеного арешту є достатньо для забезпечення ефективного захисту прав позивача та забезпечення виконання можливого позитивного рішення.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції в частині забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти інші дії щодо квартири з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні заяви .

В частині накладення арешту на квартиру ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав викладених вище, так як в цій частині вона постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374- 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 листопада 2024 року в частині забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти інші дії щодо квартири АДРЕСА_2 , скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти інші дії щодо квартири АДРЕСА_2 , відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус