ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року місто Київ

Справа № 756/7051/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5456/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року (ухвалено у складі судді Яценко Н.О., повний текст судового рішення складено 20 листопада 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_3 через адвоката Студзінського М.С. в червні 2023 року звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_1 про відшкодуванням матеріальної шкоди в розмірі 23 677,08 грн та моральної шкоди в розмірі 750 000 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 15.09.2020 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos» НОМЕР_1 у м. Києві, проявив неуважність, порушив ПДР України та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 на нерегульованому переході. Внаслідок ДТП потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження та померла у лікарні.

ОСОБА_2 - син загиблої, визнаний потерпілим у кримінальному провадженні. Оболонський районний суд м. Києва вироком від 13.05.2021 ОСОБА_1 визнав винним за ч. 2 ст. 286 КК України та засудив його до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування на 3 роки, проте звільнив від відбування покарання з випробуванням на 3 роки. Київський апеляційний суд скасував звільнення від відбування покарання, призначивши 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування на 3 роки. Верховний Суд постановою від 22.11.2022 змінив вирок, знову звільнивши ОСОБА_1 від реального відбування покарання з випробувальним строком 3 роки.

Позивач дізнався, що ДТП, у якій загинула його мати, сталася через грубе порушення ПДР ОСОБА_1 , що завдало йому ще більшого психологічного болю. Втрата матері залишила в його житті нестерпний біль та усвідомлення непоправної втрати.

Позивач, учасник бойових дій, проходив ротації в зоні АТО та після 24.02.2022, і завжди відчував підтримку матері, яка чекала його вдома. Її смерть посилила його душевні страждання, адже тепер його нікому чекати вдома, а думка про очікування рідної людини додавала йому сил на полі бою.

ОСОБА_1 не вчинив жодних дій для компенсації завданої шкоди та не висловив щирого каяття. Лист із вибаченнями від його захисника позивач сприйняв як цинічний вчинком, оскільки щиро покаятися і вибачитися може лише особа, яка скоїла злочин, а тому цей крок позивач розцінював, як намір створення хибного уявлення у суду щодо щирого розкаяння ОСОБА_1 у скоєному.

Втрата матері завдала позивачу глибоких емоційних та психологічних страждань, які він бажає хоча б компенсувати в грошовому еквіваленті.

Окрім цього позивач зазнав матеріальних витрат на поховання матері в сумі 23 677,08 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 05 листопада 2024 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 000 (п`ятсот тисяч) грн та судовий збір у розмірі 4 999,99 грн.

У задоволенні решти вимог - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 12 грудня 2024 року подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач рішення не оскаржив, а тому в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди рішення не переглядається.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що обставини, на які посилався позивач у позові обґрунтовуючи розмір моральної шкоди є такими, що не відповідають дійсності, а тому не могли бути причиною його постійних моральних та психологічних страждань та переживань. Твердження позивача про невчинення відповідачем дій, спрямованих на відшкодування шкоди, спростовуються постановою Верховного Суду у справі № 756/13511/20, у якій встановлено, що ОСОБА_1 вживав заходів щодо часткової компенсації заподіяної шкоди, а потерпілий ОСОБА_2 під час допиту в судовому засіданні підтвердив, що він відмовився від отримання грошового переказу від ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що саме через неправдиві свідчення позивача в межах кримінальної справи № 756/13511/20, відповідач відбував реальний строк позбавлення волі з 15 грудня 2021 року по 23 листопада 2022 року, внаслідок чого відповідач з 07 квітня 2023 року втратив працездатність та отримав ІІ групу інвалідності.

З урахуванням цього, відповідач сьогодні не має змоги за станом здоров`я працювати, не має доходів та не має права на отримання державної допомоги по інвалідності, також відповідач потребує постійного прийому лікарських препаратів, а тому стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 500 000 грн є надмірним тягарем, що зрештою унеможливить виконання рішення суду в цій справі.

Вважає, що за таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Зазначає, що суд першої інстанції не навів обґрунтування відхилення доводів відповідача в частині спростування ним підстав позову позивача та причинно-наслідкового зв`язку між неправдивими свідченням позивача в межах кримінальної справи № 756/13511/20 та втратою ОСОБА_1 здоров`я.

Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача судовий збір на користь позивача , оскільки він звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судове засідання учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилися.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сеньок О.А. подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість прибуття в судове засідання.

Вирішуючи подане клопотання колегія суддів врахувала, що обставина, указана адвокатом як підстава для відкладення розгляду справи «неможливість прибуття в судове засідання» є неповажною, надуманою та необґрунтованою, оскільки адвокатом не вказано з яких саме причин виникла така неможливість, зокрема, що перешкоджає адвокату та його довірителю прибути в судове засідання.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляд, проте не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_1 15.09.2020, близько 10 год. 04 хв. керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», р.н. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Йорданської у м. Києві зі сторони вул. М. Малиновського у напрямку вул. Архипенка, у другій смузі, проявив неуважність, створюючи небезпеку для руху, а також загрозу життю та здоров`ю громадян, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, розташований навпроти будинку АДРЕСА_1 , де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка рухалась з права на ліво відносно напрямку вищезазначеного транспортного засобу. Під час руху ОСОБА_1 допустив порушення вимог п. 1.5, підпункт «б» п. 2.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, від яких померла в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги.

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 13.05.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України відповідача було звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю в 3 роки.

Вироком Київського апеляційного суду від 15.11.2021 вирок Оболонського районного суду м. Києва від 13.05.2021, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасовано в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням. Призначено ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Постановою Верховного Суду від 22.11.2022, вирок Київського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 змінено, на підставі статті 75 КК звільнено відповідача від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, установивши засудженому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

ОСОБА_2 є сином загиблої ОСОБА_4 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем лише в частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому переглядається апеляційним судом лише в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що вина відповідача у спричиненні ДТП, що призвела до смерті матері позивача, була встановлена обвинувальним вироком у кримінальному провадженні, що має преюдиційне значення в частині вчинення ДТП саме відповідачем та його вини у спричинені ДТП. Керуючись положеннями статті 1187 ЦК України, суд дійшов висновку, що шкода, завдана смертю матері позивача, має бути відшкодована відповідачем.

При цьому суд, дослідивши обставини справи, зокрема факт втрати близької людини, глибину емоційних і душевних страждань, ступінь вини відповідача, характер правопорушення, яке призвело до смерті матері позивача, а також керуючись засадами розумності та справедливості визначив розмір моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. При цьому суд підкреслив, що моральну шкоду зазвичай неможливо компенсувати повністю, оскільки відсутні чіткі критерії виміру душевного болю.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України визначає завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

У свою чергу пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України визнає відшкодування моральної (немайнової) шкоди одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема у випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За приписами частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки смерть пішохода ОСОБА_4 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким керував відповідач, то на підставі частини другої статті 1187 ЦК України у відповідача ОСОБА_1 виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, заподіяну смертю матері позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини, на які посилався позивач у позові обґрунтовуючи розмір моральної шкоди є такими, що не відповідають дійсності, а тому не могли бути причиною його постійних моральних та психологічних страждань та переживань, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Дійсно, як вбачається зі змісту позовної заяви однією з підстав позову позивач вказував ту обставину, що відповідач не вчинив дій, спрямованих на відшкодування шкоди.

Разом із цим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не керувався цієї обставиною для визначення розміру моральної шкоди та наявності в позивача права на її відшкодування.

При вирішенні цього питання суд виходив із об`єктивної дійсності в частині того, що у зв`язку зі смертю матері, внаслідок ДТП, за яке був засуджений відповідач, позивач зазнав переживання та стресу, тобто моральної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції визначив підставою для задоволення позовних вимог факт смерті матері позивача, а стверджувану позивачем обставину про невчинення відповідачем дій, спрямованих на відшкодування шкоди суд не оцінював та не покладав в основу рішення.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку вказаним обставинам та відхилити їх як юридично неспроможні та непов`язані із правом позивача на відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Як описано вище, підставою цивільно-правової відповідальності за статтями 1167, 1168 ЦК України та статті 1187 ЦК України є сам факт спричинення смерті, унаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (транспортним засобом у цьому випадку), що за приписами закону, з урахуванням практики ЄСПЛ, презюмує наявність моральної шкоди.

Встановлена у межах кримінальної справи відмова потерпілого від отримання грошових переказів від відповідача, незважаючи на мотиви та «обсяг» такої відмови, не позбавляє позивача права звернутися до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди в межах цивільної справи з огляду на приписи статті 4 ЦПК України.

Обставина реального відбування покарання за вироком суду, ухваленим унаслідок «неправдивих» свідчень, не нівелюють факту смерті матері позивача й не спростовують наявності моральних страждань у позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме через неправдиві свідчення позивача в межах кримінальної справи № 756/13511/20, відповідач відбував реальний строк позбавлення волі з 15 грудня 2021 року по 23 листопада 2022 року, унаслідок чого відповідач з 07 квітня 2023 року втратив працездатність та отримав ІІ групу інвалідності, колегія суддів розглядає як особливо цинічні в контексті посилання відповідача на ці обставини як підстави для відмови позивачу в позові про відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Обвинувачуючи позивача в погіршенні стану свого здоров`я під час реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі з 15 грудня 2021 року по 23 листопада 2022 року, відповідач не враховує, що в цілому причиною створення умов для того аби бути реально позбавленим волі є вчинення ним кримінального правопорушення. Той факт, що позивач (потерпілий в кримінальній справі) намагався добитися реального відбуття відповідачем (на той час обвинуваченим у кримінальній справі) не може свідчити про його вину в тому, що внаслідок реального відбуванням відповідачем покарання, здоров`я останнього погіршилося.

Колегія суддів також враховує, що з вироків у межах кримінальної справи № 756/13511/20, вбачається, що вже станом на 13 травня 2021 року мав тяжке хронічне захворювання. А відповідачем не доведено, що саме внаслідок реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі з 15 грудня 2021 року по 23 листопада 2022 року, відповідачу було діагностовано інші вади здоров`я, тобто не доведено причинно-наслідкового зв`язку між реальними відбування покарання та погіршенням стану здоров`я. Медичні документи свідчать лише про стан здоров`я апелянта, але не доводять того, що причиною стали «неправдиві» свідчення позивача.

Навіть якби припустити, що відповідач зазнав погіршення здоров`я внаслідок перебування в місцях позбавлення волі (що саме по собі не виключено), це не змінює його обов`язку відшкодовувати шкоду, завдану ним позивачеві, оскільки цей обов`язок випливає з матеріальних норм права і не може бути «анульований» через стан здоров`я відповідача, який погіршився з інших (у тому числі з кримінально-правових) причин.

Доводи відповідача про те, що сьогодні не має змоги за станом здоров`я працювати, не має доходів та не має права на отримання державної допомоги по інвалідності, також відповідач потребує постійного прийому лікарських препаратів, а тому стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 500 000 грн є надмірним тягарем, що зрештою унеможливить виконання рішення суду в цій справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Як встановлено вище, обов`язок відшкодувати моральну шкоду не залежить від матеріального стану відповідача.

При цьому щодо можливості зменшення розміру відшкодування, колегія суддів звертає увагу на положення частини четвертої статті 1193 ЦК України про те, що суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставинах, а саме заподіяння моральної шкоди смертю фізичної особи, що настала внаслідок кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, відсутні будь-які підстави для зменшення розміру моральної шкоди, визначеного судом, особливо враховуючи, що при визначені розміру моральної шкоди, суд першої інстанції вже дійшов висновку про її зменшення з 750 000 до 500 000 грн, виходячи із засад розумності та справедливості.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідач не став непрацездатним, інвалідність 2 групи внаслідок загального захворювання була встановлена до 01 квітня 2025 року, а черговий переогляд назначено на 10 березня 2025 року. При цьому у висновку про умови та характер праці в Довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 773107, указано, що відповідач може працювати в спеціально створених умовах (а. с. 65).

Зрештою, колегія суддів повторює, що наявність у ОСОБА_1 2 групи інвалідності та відсутність у нього доходів не впливають на сам факт обов`язку компенсувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю його матері, з урахування встановленої частиною п`ятою статті 1187 ЦК України підвищеної міри відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, довід апелянта про «надмірність» суми компенсації моральної шкодив розмірі 500 000 грн з огляду на його стан здоров`я та майновий стан не спростовує ані обґрунтованості самого права на відшкодування, ані законності визначеного судом розміру.

Інші доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та встановлених обставин, не дають підстав для висновку, що місцевим судом невірно надано правову оцінку зібраним по справі доказам, а тому колегія суддів їх відхилила за безпідставністю як такі, що не є підставою для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Вирішуючи питання про розподілу судових витрат та стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір, суд першої інстанції правильно виходив з приписів частини шостої статті 141 ЦПК України в частині того, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки це справа про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідач, як особа з інвалідністю 2 групи на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» також звільнений від сплати судового збору, а також безпідставно в резолютивній частині вказав про стягнення судового збору на користь позивача, у той час як в мотивувальній частині зазначив про стягнення судового збору на користь держави.

З урахуванням цього, суд мав застосувати положення другого речення частини шостої статті 141 ЦПК України про те, що якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 4 999,99 грн слід змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять)грн. 99 коп.».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи в частині заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції в цій частині.

Разом із цим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції порушив норми процесуального права стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення в цій частині, шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду першої інстанції положення «та судовий збір у розмірі 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять)грн. 99 коп.».

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 268, 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити, шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять)грн. 99 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Суддя-доповідачО. В. Желепа
Судді: О. Ф. Мазурик
А. М. Стрижеус