ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2703/25 Справа № 182/5285/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 182/5285/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бичков Володимир Вячеславович, на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року, яка постановлена суддею Рунчевою О. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

04 грудня 2024 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову в якій останній просить вжити заходи забезпечення позову з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог у справі № 182/5285/24 в сумі 112 600 грн шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг», а також на кошти які підлягають сплаті відповідачу його боржником Акціонерним товариством «Нікопольський завод Феросплавів» в силу грошового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач вказує, що позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Зазначає про те, що можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися наявними на його рахунках грошовими коштами, є беззаперечною, а тому в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема на те, що позивач просить суд забезпечити позов в сумі 112 600 грн шляхом накладання арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, виходячи із наступного. Станом на день подання заяви про забезпечення позову відповідач не вчинив жодних процесуальних дій у справі, в тому числі на виконання ухвали суду від 06 листопада 2024 року, яку він отримав згідно даних офіційного сайту Укрпошта 12 листопада 2024 року. Відповідач уникає будь-якої комунікації з позивачем, як з його найманим працівником та позивачем у цій справі.

Зауважує на тому, що на адвокатський запит позивач отримав інформацію що відповідач 05 листопада 2024 року (після відкриття судом провадження в цій справі) зняв з реєстрації будівельну техніку, а в протоколі загальних зборів від 28 березня 2024 року відповідач зафіксував свій незадовільний фінансовий стан що вимагає ліквідацію товариства, рішення за цим протоколом не виконано що підтверджено відповідачем та зафіксовано в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/1891/24, яке перебуває на цей час на апеляційному перегляді. Позивачу не відомо отримав чи не отримав фактично відповідач в цій справі вказані кошти до 30 листопада 2024 року та яким чином розпорядився ними в разі отримання.

Висновок суду першої інстанції про те, що судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» до Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» про стягнення 1 093 094 грн 52 коп не стосується цієї справи є помилковим, оскільки це судове рішення ухвалено з участю відповідача та стосується способу забезпечення позову в цій справі, оскільки підтверджує обґрунтованість посилань позивача на вжиття такого способу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти які підлягають сплаті відповідачу його боржником - Акціонерним товариством «Нікопольський завод феросплавів» в силу грошового зобов`язання за мировою угодою затвердженою ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24, як джерело забезпечення виконання рішення в цій справі. А відтак це судове рішення стосується і даної справи в цілому.

Зазначає, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22)

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 Бичкова В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

З матеріалів позовної заяви та останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» заробітну плату в розмірі 102 000 грн за період часу з 01 листопада 2023 року до 31 жовтня 2024 року, включно.

04 грудня 2024 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову в якій останній просить вжити заходи забезпечення позову з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог у справі № 182/5285/24 в сумі 112 600 грн шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг», а також на кошти які підлягають сплаті відповідачу його боржником Акціонерним товариством «Нікопольський завод Феросплавів» в силу грошового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги позивача щодо забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» не підлягають задоволенню, оскільки такий арешт призведе до необґрунтованого втручання у господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг».

Щодо вимог позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на кошти які підлягають сплаті відповідачу його боржником Акціонерним товариством «Нікопольський завод Феросплавів» в силу грошового зобов`язання за мировою угодою затвердженою ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24 не підлягають задоволенню, оскільки ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24 не стосується даної справи взагалі.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, як би стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Співмірність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Колегією суддів установлено, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» дійсно виник спір щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та існує реальна загроза істотного ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, у разі його доведеності, оскільки, ставиться питання про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 112 600 грн.

При вирішенні питання про забезпечення позову колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), згідно з яким вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 289/2563/21 (провадження № 61-6440ск22) та від 01 серпня 2022 року у справі № 522/11017/21(провадження № 61-6277ск22).

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що наявні у відповідача грошові кошти, за рахунок яких можливе виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості, у разі визнання судом доведеності та обґрунтованості позову, можуть бути будь-яким шляхом відчужені чи витрачені відповідачем, що в подальшому призведе до невиконання рішення суду та порушення прав позивача.

Колегія суддів враховує, що у випадку накладення судом арешту на кошти відповідача в межах суми стягнення наслідки для відповідача будуть незначними, в порівнянні з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття судом заходів забезпечення позову, та такі наслідки для відповідача будуть полягати лише в неможливості до ухвалення судом рішення у даній справі витрачати або іншим чином скористатися коштами, які за обставинами справи фактично належать позивачеві, оскільки такі не були повернуті відповідно до умов договору позики; інших негативних наслідків для відповідача у зв`язку з вжиттям заходів забезпечення не настане.

Колегія суддів виходить з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, необхідності забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню виходячи з розміру боргу, який, на переконання позивача становить 102 000 грн.

При цьому колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про забезпечення позову в частині накладення арешту на кошти які підлягають сплаті відповідачу його боржником Акціонерним товариством «Нікопольський завод Феросплавів» в силу грошового зобов`язання за мировою угодою затвердженою ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 904/4328/24 не підлягають задоволенню, оскільки ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2024 року у справі № 04/4328/24 не стосується даної справи взагалі. Доводи апеляційної скарги в цій частині, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин, оскаржувана ухвала суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг», не відповідає вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви в цій частині, а врешті ухвалу необхідно залишити без змін.

За приписами п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу.

У зв`зку з тим, що розгляд справи по суті завершений, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат, тому з відповідача на користь позивача підялгає стягненню судовий збір в розмірі 484 грн 50 коп за подання апеляційної скарги.

Крім того, частиною 1ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, в матеріалах справи наявний ордер про надання позивачу правничої допомоги адвокатом Бичковим Володимиром Вячеславовичем (а.с.47) та акт прийому - адвокатських послуг від 28 грудня 2024 року, відповідно до якого адвокатом Бичковим В.В. було надано позивачу ОСОБА_1 правничу допомогу зі сплатою гонорару в розмірі 3 200 грн (а.с.65) та квитанція про сплату вказаного гонорару.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Крім того, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція також викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

З урахуванням вище зазначеного, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону. З цих підстав дана позовна вимога підлягає задоволенню в повному обсязі.

З урахуванням вище зазначеного, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними доказами, однак виходячи з критерію розумності, співмірності з відповідача на користь позивач підлгє стягненню 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бичков Володимир Вячеславович, задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти відповідача скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бичков Володимир Вячеславович, задовольнити частково.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на грошові кошти у межах суми 102 000 грн які належать відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» та знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах України.

В решті ухвалу залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 50 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» на користь ОСОБА_1 витрати на правиничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: