Справа № 446/2489/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в справі

19.02.2025 року суддя Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області Костюк У. І. , розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 25.09.2024 через систему «Електронний суд» подав на адресу Радехівського районного суду Львівської області позов до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, в якому просить суд зобов`язати відповідача компенсувати понесені витрати на зменшенні вартості автомобіля у період з вересня 2023 по червень 2024 у сумі 3611 дол США, компенсувати понесені втрати від недоотриманого доходу від планового вкладення виручених від продажу автомобіля коштів на депозитний рахунок під 15% річних 4532,4 дол США, компенсувати витрати на правову допомогу на апеляцію, щодо неправильного застосування запобіжного заходу у сумі 30000 грн., компенсувати моральні втрати понесені через позицію позивача, відмовлявся від того, щоб зняти арешт на автомобіль і втрати авторитету через який неможливість продати своє майно у сумі 10000 грн.,компенсувати витрати на професійну правничу допомогу 20000 грн.,компенсувати витрати на судовий збір.

Поданням керівника апарату Радехівського районного суду Львівської області від 25.09.2024 передано справу за позовом ОСОБА_1 до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, до Львівського апеляційного суду в порядку, передбаченому ст. 23 ЦПК України.

Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 07.10.2024 визначена підсудність даної справи Кам`янка-Бузькому районному суду Львівської області.

23.10.2024 справа надійшла на адресу суду.

За результатами автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 23.10.2024 для розгляду цієї справи визначено суддю Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області Самсін М.Л..

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу передано судді Костюк У.І..

Вирішуючи питання про можливість прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд виходив з наступного.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 23.05.2023 в цивільній справі №451/488/23 було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на транспортний засіб, який перебував у власності ОСОБА_1 , що не був стороною у вище вказаній справі, що призвело до заподіяння йому майнової та моральної шкоди.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-3139цс16 вказано, що «згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проте у даній справі, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому така справа не може бути підсудна судам загальної юрисдикції.

Зокрема, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 в справі №521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18): Розгляд судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, Закони України не передбачають.

Оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справ, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

При цьому, як встановлено зі змісту позовної заява та долучених додатків процесуальне рішення суду було предметом розгляду в апеляційному порядку ініційованим ОСОБА_1 ..

Натомість, можливість звернення з окремим позовом про зобов`язання суду вчинити певні процесуальні дії у конкретній справі процесуальний закон не передбачав і не передбачає. Відсутність правової регламентації права на оскарження вчинених під час розгляду конкретної справи дій, рішень чи бездіяльності суду не за правилами апеляційного та касаційного оскарження є легітимним обмеженням у судовому процесі, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи за наявності у чинному законодавстві конкретних способів захисту їх прав та інтересів.

Відтак, враховуючи вище наведене суд дійшов висновку про те, що суди не можуть бути відповідачами у справах за позовами про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду під час здійснення правосуддя.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач має намір притягнути суд-відповідача, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені(пункт 78-80 постанови від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц; пункти 61-65 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) зазначено, що «на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року)»..

Отже, з урахуванням вимог чинного законодавства суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа)

Відтак, враховуючи вище наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства,

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства шляхом подачі окремого позову, а тому у відкритті провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, -

у х в а л и в :

відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в справі в порядку цивільного судочинства за позовною заявою до Радехівського районного суду Львівської області про відшкодування збитків,заподіяних забезпеченням позову.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання, може бути оскаржена шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк апеляційної скарги.

Суддя У.І. Костюк