ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2796/25 Справа № 210/6138/24 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 210/6138/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач російська федерація

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року, яка постановлена суддею Сільченко В.Є. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди вважати неподаною та повернути позивачеві.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування того, що ч.1 ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Отже, вимога суду про надання доказів реєстрації місця проживання позивача є намаганням з боку суду перешкодити позивачу в реалізації права на доступ до правосуддя. Ткож апелянт зауважує на тому, що суд має відповідні повноваження для встановлення місця проживання позивача шляхом запиту до відповідного державного органу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена в п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог ЦПЦ України в позовній заяві ОСОБА_1 вказано лише його ПІБ та РНОКПП та позивачем не усунені недоліки, вказані в ухвалі суду від 25 жовтня 2024 року, а саме, не надано доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача станом на момент звернення до суду, що унеможливлює застосування альтернативної підсудності передбаченої ч. 17 ст. 28 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 17 ст. 28 ЦПК України, позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди залишено без руху, та надано позивач строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків, в якій зазначено, що в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві вказано лише ПІБ та РНОКПП позивача та зазначено про те, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження його зареєстрованого місця проживання станом на момент звернення.

15 листопада 2024 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання представника позивача Висоцького О.О. про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі в якому зазначено місце знаходження позивача, а саме: АДРЕСА_1 .

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що посилання суду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його зареєстрованого місця проживання станом на момент звернення до суду, що унеможливлює застосування альтернативної підсудності передбаченої ч. 17 ст. 28 ЦПК України, є безпідставними, оскільки відповідно до частини восьмої статті 187 ЦПК України, при відкритті провадження суддя, з метою визначення підсудності, може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру, натомість суд не скористався даними Єдиного державного демографічного реєстру з метою з`ясування місця реєстрації позивача для застосування правил альтернативної підсудності та дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року зазначено, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року (пункт 65), у справі «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року (пункт 122) зазначено, що однієї із гарантій 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків».

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

При застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя, ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, право позивача на доступ до суду порушено та має бути захищено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року - скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення майнової та немайнової шкоди направити для продовження розгляду до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: