Справа № 524/4914/21
Провадження № 6/524/37/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

головуючого судді Ковальчук Т. М.

за участю секретаря судового зсідання Воблікової І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці подання старшого державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Еліни Акіменко про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому законом порядку,

УСТАНОВИВ:

19 лютого 2025 року державний виконавець Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Еліна Акіменко звернулася до суду з поданням, у якому просила надати дозвіл на звернення стягнення на майно, не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме: 14/25 частину в будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області перебуває зведене виконавче провадження № 76043400 щодо виконавчих документів:

- з примусового виконання виконавчого листа № 524/4914/21 від 27 липня 2022 року, виданого Автозаводським районним судом міста Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12477,00 грн заборгованості;

- з примусового виконання виконавчого листа № 524/4914/21 від 27 липня 2022 року, виданого Автозаводським районним судом міста Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6954,00 грн заборгованості.

12 грудня 2024 року держаний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження; з метою перевірки майнового стану боржника направив запити до Державної фіскальної служби України, УПФУ, МВС.

На кошти боржника державний виконавець наклав арешт, але за доводами останнього, на арештованих рахунках коштів не достатньо для виконання рішення суду; за інформацією МВС відсутні дані щодо реєстрації за боржником транспортних засобів; 19 вересня 2023 року державний виконавець наклав арешт на майно боржника, відомості внесено до державних реєстрів обтяжень.

За довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником на праві приватної власності зареєстровано нерухоме майно, а саме: частка власності в квартирі АДРЕСА_2 ; дані про інше нерухоме майно відсутні.

Згідно з довідкою з КП «КМБТІ» від 14 травня 2021 року за вих. № 61/2026 за даними архівного обліку зареєстроване нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: 14/25 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

05 лютого 2025 року державний виконавець здійснив вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановив, що ОСОБА_1 дійсно проживає за вказаною адресою, про що склав акт.

За доводами державного виконавця за весь час перебування виконавчих документів на виконанні ОСОБА_1 не вчинив жодних самостійних дій, спрямованих на виконання рішення суду, натомість вчиняє дії щодо приховування своїх реальних доходів та за викликом державного виконавця не з`являється, що на її думку свідчить про умисне та злісне ухилення від виконання рішення суду та інших органів і посадових осіб, порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Ознайомившись із матеріалами подання та дослідивши надані державним виконавцем докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання (стаття 129-1). Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (частини друга та третя стаття 129-1 Основного Закону).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 цього Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону , за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

Застосування судом частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише тоді, коли виконавець вичерпав усі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18), від 23 січня 2019 року у справі № 522/6400/15-ц (провадження № 61-19786св18).

Звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, може бути застосоване у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.

Звертаючись з відповідною заявою, державний виконавець повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку. При цьому виконавцю потрібно надати докази, які підтверджують, що боржник фактично є володільцем майна. Такими доказами можуть бути: свідоцтво про право на спадщину, договір купівлі-продажу нерухомого майна, рішення суду, а також інші документи, які підтверджують володіння нерухомими майном.

Окрім зазначених вище документів виконавцю обов`язково потрібно довести факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача. Дане обумовлено тим, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено черговість звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якої стягнення на нерухоме майно звертається у останню чергу.

Водночас з наданих виконавцем матеріалів не вбачається, що нею була перевірена актуальна на момент звернення з поданням інформація про наявність реєстрації права власності на нерухоме майно за боржником відповідно до даних в органах БТІ, а лише додано відповідь КП «КМБТІ» на виконання ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука, датована ще 14 травня 2021 року.

Посилання на недостатність коштів на арештованих рахунках боржника не підтверджено жодними доказами, тобто матеріали подання не містять доказів того, що відсутні грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах)/електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей. Також відсутні будь-які обґрунтування щодо неможливості звернення стягнення на зареєстрований за боржником об`єкт, а саме: частку власності в квартирі АДРЕСА_2 .

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, однак матеріали подання не містять доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», а також отримання її останнім.

Окрім того, суд критично оцінює посилання державного виконавця щодо умисного та злісного ухилення від виконання рішення суду та інших органів і посадових осіб, зокрема, вчинення боржником дій щодо приховування своїх реальних доходів та нез`явлення за викликом державного виконавця, які не підтверджені жодними доказами.

Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення подання державного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому законом порядку, у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається державний виконавець.

Керуючись статтями 260, 261, 353, 440 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Еліни Акіменко про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, не зареєстроване в установленому законом порядку.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому статтею 261 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Т. М. Ковальчук