КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/47571/23-ц

номер провадження: 22-ц/824/5170/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у складі судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУНП у місті Києві) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що 30 січня 2018 року старшим слідчим Слідчого управління ГУНП у місті Києві (далі - СУ ГУНП у місті Києві) Вербійцем А.С. за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу прокуратури міста Києва Кондратовим О.Г., повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. В рамках цього кримінального провадження підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, також було накладено арешт на його рухоме майно. Йому було оголошено підзору та пред`явлено обвинувачення, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України направлено до суду для розгляду по суті.

Позивач вказував, що в подальшому вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України та виправдано його. Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року стосовно виправданого ОСОБА_1 - без змін.

Зазначав, що він незаконно перебував під слідством та судом 62 місяці і 5 днів, що завдало йому значних душевних страждань, він втратив свою ділову репутацію, відбулись негативні зміни у його особистому житті. Вказував, що він мав велике коло спілкування, і незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності суттєво вплинуло на ставлення до нього друзів, знайомих і партнерів, підірвало його авторитет та статус добропорядної, добросовісної, чесної, гідної людини, яка має бездоганну ділову репутацію. Він був змушений докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації, чим завдано йому додаткових душевних страждань.

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 стосовно виправданого ОСОБА_1 - без змін, то позивач вважав, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури про притягнення його до кримінальної відповідальності, яку він оцінив у сумі 1 000 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути із Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн 00 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 600 000 грн 00 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства й прокуратури позивач перебував під слідством протягом 54 місяців 6 днів (з 30 січня 2018 року - дати повідомлення про підозру і до 04 серпня 2022 року - набрання законної сили виправдувальним вироком стосовно ОСОБА_1 після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції). Такі обставини спричинили порушення звичайного укладу життя позивача, позбавили його можливості реалізації своїх звичок та бажань і, безумовно, вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду».

Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням перебування позивача під слідством протягом 54 місяці 6 днів, гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 433 599 грн 96 коп. (8 000 грн 00 коп. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) ? 54 місяці + 6 днів ? 266 грн 66 коп. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 432 000 + 1 599,96). Разом з тим, враховуючи тривалість кримінального провадження (більше 4 років), тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, зокрема стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу моральної шкоди в більшому розмірі, ніж мінімально гарантований, а саме в розмірі 600 000 грн 00 коп., оскільки такий розмір буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська міська прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, зменшивши розмір стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування його під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та не визначив розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн 00 коп.

Прокурор вважає, що оскільки позивач знаходився під слідством та судом понад 4 роки (54 повних місяці та 6 днів), то відповідно до діючого законодавства на момент винесення рішення, у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 86 320 грн 00 коп. (54 місяців ? 1600 грн +53,33 ? 6 днів - 320), оскільки ст.8 (абз.3) Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн 00 коп.

На думку прокурора, наведений мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою, є досить значним та достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше на даний час в Україні у зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан, а тому безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету може призвести до порушення інтересів держави.

Вказує, що позивачем необґрунтовано заявлено суму морального відшкодування, не надано доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення такої шкоди у розмірі 600 000 грн 00 коп., а тому вважає, що розмір морального відшкодування є недоведеним. Зокрема, позивачем не надано будь-яких письмових доказів на підтвердження вказаних обставин завдання моральної шкоди, пов`язаних із перебуванням його під слідством та судом.

На думку прокурора, розмір моральної шкоди, який визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню до мінімально гарантованого розміру відшкодування, передбаченого ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» для обчислення виплат за рішеннями суду, який складає 1 600 грн 00 коп.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Святина І.А. через підсистему «Електронний суд» подав клопотання про закриття апеляційного провадження, в якому посилаючись на те, що прокурору було безпідставно поновлено строк на апеляційне оскарження, а також що його апеляційна скарга не була оплачена судовим збором, просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення судді Печерського районного суду міста Києва Новака Р.В. від 25 серпня 2024 року (а.с.8-16).

У судовому засіданні адвокат Святина І.А. подане ним клопотання уточнив та просив залишити апеляційну скаргу прокурора без руху.

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Ствятина І.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що всупереч доводів апеляційної скарги, ні Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Крім того, вказує, що Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 липня 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного Кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями п.1 ч.2 ст.92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.9, ст.130 Конституції України. Отже, на думку представника позивача, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон який урегульовує це питання, норми якого на час вирішення справи не змінювалися. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі у справі: Державна казначейська служба України та ГУНПУ у місті Києві, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалю Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволені клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Святини І.А. про залишення апеляційної скарги прокурора без руху.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що СУ ГУНП у місті Києві здійснювалось розслідування кримінального провадження № 0000792, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування 13 червня 2016 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч.2, 5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України.

Установлено, що 30 січня 2018 року старшим слідчим СУ ГУНП у місті Києві Вербійцем А.С. за погодженням з прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу прокуратури міста Києва Кондратовим О.Г. повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

01 лютого 2018 року за клопотанням слідчого, яке погоджено з прокурором, слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва Чередніченко Н.П. підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у кримінальному провадженні № 0000792 від 13 червня 2016 року у вигляді особистого зобов`язання строком на два місяці, тобто до 01 квітня 2018 року та покладено обов`язки, передбачені ст.194 КПК України.

15 лютого 2018 року з кримінального провадження № 0000792 виділено в окреме кримінальне провадження № 0000197 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

28 лютого 2018 року старшим слідчим СУ ГУНП у місті Києві Вербійцем А.С. внесені відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000233 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Також 01 березня 2018 року за клопотанням слідчого, яке погоджено з прокурором, слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва Ладиченко С.В. у кримінальному провадженні № 0000197 від 15 лютого 2018 року накладено арешт на рухоме майно підозрюваного ОСОБА_1 , а саме: мотоцикл «Хонда».

15 березня 2018 року кримінальні провадження №0000197 від 15 лютого 2018 року та №0000233 від 28 лютого 2018 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч.1 ст.366 КК України, об`єднано в одне провадження № 0000197.

19 березня 2018 року старшим слідчим СУ ГУНП у місті Києві Вербійцем А.С. за погодженням з прокурором відділу прокуратури міста Києва Кондратовим О.Г. повідомлено про нову підозру та зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України.

07 травня 2018 року старшим слідчим СУ ГУНП у місті Києві Вербійцем А.С. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000197 від 15 лютого 2018 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, який в той же день затверджено прокурором відділу прокуратури міста Києва Кондратовим О.Г.

Копія вказаного вище обвинувального акту була вручена ОСОБА_1 07 травня 2018 року.

11 травня 2018 року цей обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, направлено до суду для розгляду по суті (справа №760/12501/18).

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України та виправдано його.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року стосовно виправданого ОСОБА_1 - без змін.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Такий загальний принцип презумпції невинуватості закріплений в Основному Законі України, а саме, згідно з ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 2 ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Також у відповідності до ч.5 ст.9, ч.1 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Згідно з п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Здійснивши системний аналіз вказаних правових норм права та фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з 30 січня 2018 року по 04 серпня 2022 року, тобто з моменту повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень до закриття кримінального провадження (набрання законної сили виправдувальним вироком стосовно ОСОБА_1 після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції).

У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями ч.ч. 1-3 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду».

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Норми частини другої вказаної статті передбачають, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування морально (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами 5 та 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У даній справі обставини тривалого перебування ОСОБА_1 під слідством, безумовно вплинули на заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) стражданнях. Зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане тривалим перебуванням під слідством, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.

Наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи не спростована відповідачами.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві оцінив спричинену йому моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн 00 коп.

Так, у справі встановлено, що вищевказані обставини незаконного кримінального переслідування мали місце в житті позивача протягом 54 місяців 6 днів, а саме, з 30 січня 2018 року - дати повідомлення про підозру і до 04 серпня 2022 року - набрання законної сили виправдувальним вироком стосовно ОСОБА_1 після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Саме в цей період часу мало місце порушення звичайного укладу життя ОСОБА_1 , позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, що безумовно вимагало докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат. Також мало місце зниження престижу, репутації, був затрачений час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, вказані вище обставини тривалого незаконного кримінального переслідування призвели до завдання позивачу моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду».

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суді завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В Україні чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Так, згідно зі ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Системний аналіз цієї норми вказує на те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

При цьому законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24) підтримав раніше сформований правовий висновок Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 про те, що відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вказана практика суду касаційної інстанції не змінилась та є сталою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/2373/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення майнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 квітня складав 8 000 грн 00 коп.

Як зазначалося вище, позивач перебував під слідством з 30 січня 2018 року по 04 серпня 2022 року, що становить 4 роки 6 місяців 6 днів або 54 місяці і 6 днів.

Отже гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 433 599 грн 96 коп. (8 000 грн 00 коп. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) ? 54 місяці + 6 днів ? 266 грн 66 коп. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 432 000 + 1599,96).

Разом з тим, враховуючи, тривалість кримінального провадження (більше 4 років), тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження його престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану (зокрема стану здоров`я, що підтверджується медичними довідками), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що за рахунок Державного бюджету України ОСОБА_1 слід компенсувати моральнушкоду в розмірі більшому, ніж мінімально гарантований розмір, а саме, в сумі 600 000 грн 00 коп.

Апеляційний суд вважає, що такий розмір моральної шкоди, який визначений судом першої інстанції, буде достатньою сатисфакцією для ОСОБА_1 та не призведе до його необґрунтованого збагачення.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 600 000 грн 00 коп.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір відшкодування має визначатися із грошової суми у розмірі 1 600 грн 00 коп., яка визначена Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», апеляційний суд відхиляє, оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України», отже розрахункова величина грошової суми у розмірі 1 600 грн 00 коп. не може бути застосована до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24).

Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.

Тобто, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн 00 коп., не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон, який урегульовує це питання.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: