Справа № 279/62/25
провадження №2/279/494/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2025 року
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Коваленко В.П.
секретаря Зубкової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу №279/62/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона з відповідачем ОСОБА_2 з 11.12.1996 року перебувала у шлюбі, який було розірвано 30.05.2024 рішенням Коростенського міськрайонного суду. В період шлюбу, 25.05.2010 сторони придбали квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі продажу №1734 від 25.05.2010 року посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежею Л.Г.. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири .
В судове засідання позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи сповіщеним належним чином про час та дату розгляду справи.
Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбаченістаттею 16 ЦК України.
Згідно зст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогокодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11).
Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного СУду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 1996 року, який було розірвано 30 травня 2024 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області(а.с.13).
25.05.2010 року було укладено договір купівлі-продажу , зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 1734 та посвідченим приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежею Л.Г. - відповідно до якого ОСОБА_2 придбав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому.
При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності.
Таким чином, аналізуючи норми закону , суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбана ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на її частину, що тягне за собою припинення оформленого за відповідачем права власності на це майно в цілому.
Визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири , саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти, тобто припинення права спільної сумісної власності і здійснюється шляхом поділу майна, що є спільною сумісною власністю.
Отже, позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд дійшов наступного.
Приписами п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Позивач як громадянка, віднесена до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи.
Отже на підставі вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави у сумі 1211,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.60, 70 СК України , суд,-
Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп..
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення .
Суддя Коростенського
міськрайонного суду В.П. Коваленко