Провадження № 22-ц/802/261/25 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, зменшення розміру стягуваних аліментів та стягнення аліментів на дитину, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року в цивільній справі за позовом

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у листопаді 2024 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 по припинення стягнення аліментів та утримання неповнолітньої дитини, зміну розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі в період з 10 вересня 2010 року по 20 січня 2024 року, в якому у них народилося троє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За домовленістю із відповідачем після розірвання шлюбу двоє їхніх дітей (син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 ) проживають разом із відповідачем та її чоловіком, а старший син ОСОБА_4 за його бажанням з ним (позивачем). Усі діти зареєстровані за його місцем проживання у АДРЕСА_1 . Він особисто періодично доставляє дітям за їхнім місцем проживання продукти харчування, вирощену на власній присадибній ділянці сільськогосподарську продукцію, зустрічається з дітьми, цікавиться їхніми потребами та надає на їх утримання необхідні грошові кошти. Відповідач запевняла його, що оскільки він добровільно бере участь в утриманні двох менших дітей та самостійно утримує старшого сина, то вона не буде звертатися в суд для стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Однак у жовтні 2024 року йому стало відомо про те, що з його заробітної плати відраховуються грошові кошти на погашення заборгованості у виконавчому провадженні № 75713031 з примусового виконання судового наказу в справі № 161/10146/24 про стягнення з нього в користь відповідача аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття. Будь-яких судових документів він не отримував, про винесення щодо нього судового наказу йому не було відомо. При винесені судового наказу судом не було з`ясовано і не перевірено фактичне місце проживання дітей. Серед наявних додатків до заяви про видачу судового наказу не було приєднано доказів про місце реєстрації або проживання/перебування дітей з відповідачем, перебування дітей на її утриманні. Старший син ОСОБА_4 проживає з ним, перебуває на його (позивача) повному утриманні, навчається в школі за місцем його проживання. Вважає таким, що суперечить положенням статтей 179, 181, 185 СК України стягнення з нього в корить відповідача аліментів на утримання старшого сина, і таке стягнення за судовим наказом від 29 травня 2024 року № 161/10146/24 підлягає припиненню. У зв`язку із цим, також підлягає зменшенню визначений судом у зазначеному наказі розмір аліментів на утримання двох інших дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Просив: 1) припинити стягнення з ОСОБА_1 призначених судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2024 року у справі № 161/10146/24 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) змінити розмір призначених судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 травня 2024 року у справі № 161/10146/24 стягуваних аліментів з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття, на 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання цієї заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття; 3) стягувати зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з дня подання цієї позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; 5) стягнути зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору, оплаченого за подання цієї позовної заяви до суду в розмірі 2422,40 грн та оплати гонорару адвокату за надання правничої допомоги в розмірі 6000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково. Припинено стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_7 аліментів, призначених на підставі судового наказу, виданого 29 травня 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/10146/24 в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Змінено розмір аліментів, призначених на підставі судового наказу, виданого 29 травня 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/10146/24 - стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання даним судовим рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття. Постановлено стягувати зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 листопада 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення, оскільки вважає, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Сама по собі довідка сільської ради про те, що ОСОБА_4 перебуває на утриманні батька не може однозначно підтверджувати вказану обставину. Під час розірвання шлюбу суперечок про визначення місця проживання дітей з матір`ю не було. Позивач не оскаржував рішення про розірвання шлюбу, не подавав зустрічного позову, чи окремого позову про визначення місця проживання дитини з батьком, встановлення факту перебування сина на його утриманні. Суд не врахував, що на примусовому виконанні перебуває судовий наказ про стягнення з позивача в її користь аліментів на утримання усіх трьох дітей, за яким у позивача виникла заборгованість, оскільки він вніс платежі лише двічі, починаючи з 28 травня 2024 року. Доказів того, що вона використовує аліменти не за цільовим призначенням позивачем не надано. Позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Вважає рішення суду передчасним, і таким, яке винесене без урахування у повному обсязі обставин справи та доказів, які мають значення для справи. Просила скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року в цій справі та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній заявлено клопотання про витребування в Ярославицької сільської ради Дубенського району Волинської області доказів документів, що були підставою для видачі ОСОБА_1 довідки № 713 від 21 жовтня 2024 року, а саме: акти обстеження умов проживання дитини (за присутності обох батьків) в яких міститься інформація про характеристику психоемоційного стану дитини, про поведінку бітьків щодо дитини, Висновок органу опіки та піклування, та чи враховувалося органом опіки та піклування при здійсненні обстеження умов проживання дитини неодноразове вичнення батьком домашнього насильства щодо дітей, а також інші документи, що стали підставою для видачі довідки.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи у порядку, встановленому пунктом 3 частини 6 статті 19, статтею 369 ЦПК України.

За змістом частинами четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що 10 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішення Млинівського районного суду Волинської області від 30 січня 2024 року в цивільній справі № 566/1205/23 було розірвано.

За час шлюбу в сторін народилося троє спільних дітей: сини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

29 травня 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 161/10146/24 було видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання їх трьох спільних дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 686, виданої 01 жовтня 2024 року Ярославицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області встановлено, що позивач ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за однією адресою у с. Ярославичі Дубенського району Рівненської області. Відповідач за місцем знаходження даного об`єкту нерухомого майна не зареєстрована. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2024/005960974 від 22 травня 2024 року, ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Із довідки № 01-25/122, виданої 08 жовтня 2024 року Ярославицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області вбачається, що малолітній ОСОБА_4 навчається у 8-му класі Ярославського ліцею.

З довідки Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області № 713 від 21 жовтня 2024 року встановлено, ОСОБА_8 , 2011 року народження, зареєстрований та проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні.

Відповідно до постанови Млинівського районного суду Волинської області від 05 липня 2023 року в справі про адміністративне правопорушення № 566/557/23, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення щодо свого сина ОСОБА_4 домашнього насильства, яке відбулося саме за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

За частиною сьомою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегією суддів установлено, що в задоволенні клопотання відповідача про витребування документів, які стали підставою складання Ярославицької сільської ради довідки № 713 від 21 жовтня 2024 року, судом першої інстанції було відмовлено протокольною ухвалою від 12 грудня 2024 року.

Заявляючи таке клопотання до суду апеляційної інстанції відповідач та її представник не обґрунтовують причин неможливості подання таких доказів до суду першої/ апеляційної інстанції самостійно (стаття 84 ЦПК України) чи порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні цього клопотання. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач чи її представник зверталися до Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області із заявами, запитами про надання інформації (копій документів), про витребування яких заявлено, і що такі заяви (запити) залишені органом місцевого самоврядування без задоволення чи без належного реагування. Крім того, перелік документів, які просить витребувати відповідач, за своїм змістом стосуються вирішення органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини, що не є предметом спору в цій справі.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів ухвалила в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_7 про витребування доказів відмовити.

Суд першої інстанції встановив, що неповнолітній син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час розгляду справи в суді проживає із позивачем (батьком, який згідно із судовим наказом є платником аліментів на його утримання) за зареєстрованим місцем їх проживання, де, зокрема, відвідує заклад загальної середньої освіти, а тому дійшов правильного висновку про наявність підстав для припинення стягнення таких аліментів.

Неоскарження позивачем рішення про розірвання шлюбу не свідчить ні про визнання ним факту проживання сина ОСОБА_4 із матір`ю (відповідачем) після розірвання шлюбу, а ні про наявність/відсутність між сторонами спору з приводу місця проживання сина. У рішенні від 30 січня 2024 року в справі № 56/1205/23 про розірвання шлюбу між сторонами Млинівський районний суд Рівненської області не встановлював факту проживання дітей з матір`ю після розірвання шлюбу, оскільки позивач не заявляла таких позовних вимог, а лише зазначила, що у шлюбі в них народилося троє дітей. Неподання ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини (сина ОСОБА_4 ) з батьком також не підтверджує та не спростовує фактичного проживання дитини із будь-ким із батьків.

Натомість, спільне проживання батька (позивача) ОСОБА_1 та сина сторін ОСОБА_4 за місцем їхньої реєстрації ( АДРЕСА_1 ) підтверджується як довідкою № 713 від 21 жовтня 2024 року, так і довідкою Ярославицького ліцею № 01-25/122 від 08 жовтня 2024 року.

Відповідач ОСОБА_7 не надала доказів того, що ОСОБА_4 проживає з нею за місцем її реєстрації (з 22 травня 2024 року - АДРЕСА_2 ) чи у будь-якому іншому місці, що дитина, якій на час винесення судового наказу та розгляду цієї справи виповнилося 13 років, навчається у закладі загальної середньої освіти за місцем проживання матері тощо. Відповідачем не спростовано ту обставину, що дитина на час розгляду справи та перегляду її судом апеляційної інстанції навчається у 8 класі місцевої школи (Ярославицькому ліцеї) за місцем реєстрації його проживання та місцем проживання (реєстрації) його батька, що знаходиться територіально віддалено від місця проживання (реєстрації) матері.

Факт притягнення Млинівським районним судом Рівненської області 05 липня 2023 року (справа № 566/557/23) позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 173-2 КУпАП України у зв`язку із вчиненням ним за місцем його проживання домашнього насильства відносно сина ОСОБА_4 (повторно протягом року) не підтверджує та не спростовує обставини спільного проживання сина ОСОБА_4 з батьком станом на день винесення судового наказу та на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (перегляду справи апеляційним судом), оскільки стосується попереднього періоду.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 проживає з нею позивач не надала, а заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, та доводи апеляційної скарги ґрунтуються виключно на твердженнях позивача, що не мають належного обґрунтування.

Зважаючи на безспірну правову природу наказного провадження у цивільному судочинстві і ту обставину, що позивач не звертався до суду із заявою про скасування судового наказу у порядку, встановленому статтею 170 ЦПК України, останній, скориставшись правом на звернення до суду із позовом про припинення стягнення аліментів (у тому числі) обрав правильний спосіб захисту. Припинення стягнення аліментів на корить того із батьків, з якими дитина не проживає, покликане відновити порушений баланс рівної участі обох батьків в утриманні дитини та гарантувати цільове спрямування коштів, які стягувалися (у справі, що переглядається судовим наказом) на задоволення потреб дитини. Перебування судового наказу на примусовому виконанні не перешкоджає платнику аліментів звернутися з таким позовом до суду.

Припинення стягнення аліментів не припиняє обов`язок платника аліментів (позивача) утримувати дитину, яка з ним проживає.

Суд першої інстанції, припиняючи стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів в користь відповідача ОСОБА_7 на утримання сина сторін ОСОБА_4 та зменшуючи розмір аліментів, що стягуються з позивача ОСОБА_1 в користь відповідача ОСОБА_7 на утримання дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правильно виходив з того, що у правовідносинах між сторонами настали зміни син сторін ОСОБА_4 з одержувачем аліментів (матір`ю) ОСОБА_7 не проживає, у зв`язку із чим кількість дітей, які проживають разом із матір`ю зменшилася. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, що стягуються, з 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/3 частину з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом частини першої та частини п`ятої статті 183 СК України визначено, що суд визначає частку заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Норма статті 183 СК України визначає можливість звернення до суду одного з батьків, з ким проживають діти, з заявою про стягнення 1/3 частки доходу платника аліментів на утримання двох дітей, проте це не означає, що лише в такому розмірі платник аліментів несе свій обов`язок по утриманню двох дітей. Крім того, аналіз частини п`ятої цієї статті дає підстави вважати, що такий розмір аліментів може бути стягнутий на двох дітей з однієї сім`ї, які проживають з одним з батьків. Також, суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 % заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати, у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У такому випадку розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70%. 1/2 частка доходу відповідає нормі Закону України «Про виконавче провадження», що регулює загальний розмір можливих відрахувань з заробітку боржника із заробітної плати, який не може перевищувати 70 % (1/4 частки доходу + 1/4 частки доходу = 1/2 частки доходу). Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі, зміненому судом першої інстанції. При визначені розміру аліментів судом враховані обставини, передбачені статтею 182 СК України.

Разом з тим, суд першої інстанції змінюючи (зменшуючи) розмір аліменті , врахував рівність обов`язку обох батьків щодо матеріального утримання дитини. Суд апеляційної інстанції, виходячи з вищенаведеного, проаналізувавши доходи батька та матері дітей, вважає що аліменти у вказаному розмірі (1/3 частки) є помірною сумою з урахуванням утримання відповідачем ОСОБА_7 дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , віку та потреб цих дітей, дотримання балансу інтересів дітей на гармонійний розвиток та обов`язок батьків утримувати дітей.

Враховуючи викладені вище обставини справи, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_7 в користь позивача ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 листопада 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Відповідач ОСОБА_7 не спростувала можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не вказала обставин, які б перешкоджали їй здійснювати обов`язок з утримання сина ОСОБА_4 . Відповідач також не обґрунтувала підстав, з яких такий розмір аліментів повинен бути зменшений. Визначений судом розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 не перевищує встановлений законом розмір частки від доходу платника аліментів, що може стягуватися на утримання однієї дитини (частина п`ята статті 183 СК України), та враховує її (відповідача) участь в утриманні інших двох спільних з позивачем дітей - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також малолітньої дитини 2004 року народження від іншого шлюбу.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача - без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне рішення складене 20 лютого 2025 року.

Головуючий суддя

Судді