Справа № 758/4628/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/1186/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Роман Васильович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року позовну заяву було залишено без руху і запропоновано позивачу у десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали усунути виявлені недоліки, а саме: сплатити судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. та надати суду документ, що підтверджує сплату. Крім того, позивачу роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

25 квітня 2024 року до канцелярії суду надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, а також доповнення до зазначеного клопотання, в яких представник позивача просив продовжити розгляд цивільної справи № 758/4628/24. В обґрунтування клопотання зазначив, що позивач звільнений від сплати судового збору в даній категорії справ на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як споживач фінансових послуг, оскільки позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин.

Суд першої інстанції вважав, що позивач повторно навів те саме обґрунтування, яке було викладене в позовній заяві і яке не було прийняте судом в якості підстави для звільнення від сплати судового збору, у зв`язку з чим ухвалою від 08 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнав неподаною та повернув разом з доданими матеріалами позивачу, якому також було роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, 14.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини 3 ст.22 закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначає, що судом першої інстанції не враховано практику Верховного Суду, а саме висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 743/1481/21 від 19.10.2022 року та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 643/2870/18 від 26.02.2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху та встановлюючи строк для усунення її недоліків, зазначив, що позивачем не сплачено судовий збір, а на підтвердження звільнення позивача від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» останнім необхідно уточнити обґрунтування з приводу застосування до спірних правовідносин положень даного закону.

25 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав клопотання на виконання вимог ухвали судді про залишення позовної заяви без руху та доповнення до цього клопотання, у якому зазначив про те, що позивач звільнений від сплати судового збору в даній категорії справ на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як споживач фінансових послуг, оскільки позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин.

Повертаючи позовну заяву ухвалою від 08 травня 2024 року, суддя першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі про залишення позову без руху, а саме не сплачено судовий збір за подання позовної заяви. Крім того суд вказав про те, що в даному випадку правовідносини виникли з приводу оскарження виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом, позивачем не зазначено жодних доводів та доказів щодо того, в чому полягало порушення його прав як споживача, а тому положення Закону України «Про захист прав споживачів» у частині звільнення від сплати судового збору не застосовуються. Також суд послався на правову позицію, зазначену в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 638/6060/18, якою визначено необхідність суду з`ясувати, чи пов`язаний позов з порушенням прав споживача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судді з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У позовній заяві позивач зазначив, що він звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

У клопотанні на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивач посилався на правові позиції Верховного Суду, зазначені у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 та у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/21.

Разом з цим, частина 4 статті 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім, з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг, тощо.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний аналіз зазначеного Закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, визначеного статтею 5 Закону України «Про судовий збір», який не є вичерпним, не може безумовно свідчити про те, що споживачі не мають такої пільги, оскільки вона встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав. Порушені права підлягають захисту як при пред`явленні позову у суді першої інстанції, так і на наступних стадіях цивільного процесу (стадії апеляційного та касаційного провадження), оскільки ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Такий правовий висновок викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно зі статтею 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-ХІІ) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 87 Закону № 3425-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік).

Згідно з пунктом 2 вказаного Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Відповідно до статті 90 Закону № 3425-ХІІ стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Оскільки вчинення виконавчого напису нотаріусом є одним з видів позасудового захисту прав кредитора, а безпосередньо виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», кредитор після вчинення нотаріусом виконавчого напису має право звернутися до органів державної виконавчої служби або до приватного виконавця з метою примусового стягнення заборгованості за кредитом.

При цьому нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному у статтях 1, 9 Закону № 3425-ХІІ.

При стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового. Предметом позову в таких справах є спір про право, зокрема, позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі.

Таким чином, позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг, підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 19 жовтня 2022 року по справі № 743/1481/21. вказана правова позиція є діючою на даний час та релевантною до спірних правовідносин.

З доданих до позовної заяви документів убачається, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини, що виникли із кредитного договору, предметом спору є вчинення нотаріусом дій у сфері безспірної юрисдикції, суду не надано документів, що позивачем був укладений договір не споживчого кредитування, а тому суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що правовідносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позову на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів..

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько