ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2069/25 Справа № 204/2868/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі №204/2868/18, обґрунтовуючи це тим, що 24 липня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було прийняте рішення у справі про визнання до виконання на території України рішення Ленінського районного суду м. Єкатеринбургу від 19 березня 2018 року у цивільній справі № 2-2177/2018 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і акту прийому передачі грошових коштів, на підставі якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 127010 грн. та виданий виконавчий лист від 04 грудня 2018 року. Згідно свідоцтва про зміну імені від 12 січня 2018 року ОСОБА_3 набув прізвище ОСОБА_4 . Заявник зазначає, що згідно вказаного виконавчого листа, на виконанні Другого правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження №57923636. Відповідно до інформації, зазначеній у довідці державного виконавця Другого правобережного відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУМЮ (м. Одеса) станом на 10 жовтня 2024 року розмір її боргу становить 5108,52 грн..

Натомість, 01 жовтня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини квартири, стягнуто з останнього на її користь 1 756 095,60 грн, а також судові витрати у справі 10 510,0 грн. Рішення набрало законної сили в день проголошення та є обов`язковим до виконання.

Заявник зазначає, що станом на 10 жовтня 2024 року розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 1 766 605,60 грн. Оскільки вимоги сторін один до одного складаються зі стягнення грошових коштів, а тому є однорідними, 10 жовтня 2024 року останньою було проведено залік взаємних вимог, згідно якого сума боргу ОСОБА_2 зменшилася на суму 5108,52 грн, яка значилася у вказаному виконавчому провадженні, а її зобов`язання за вказаним виконавчім листом припинилося. Тому заявниця наголошує, що є підстави вважати її зобов`язання за виконавчим листом від 04 грудня 2018 року у справі №204/2868/18 припиненими, а виконавчий лист у справі №204/2868/18 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у розумінні положень ст. 432 ЦПК України така підстава для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, як зарахування, що відноситься до матеріально-правових зобов`язань, повинна бути підтверджена заявою про зарахування зустрічних вимог, яка і подана ОСОБА_1 до цієї заяви, однак лише наявність такої заяви про зарахування не достатньо для припинення зобов`язань за зазначеним виконавчим листом, адже, заявником не надано підтверджень, що ця заява була отримана адресатом та про зміст якої останній обізнаний, щоб свідчило про безспірність доказів припинення зобов`язань шляхом взаємозаліку однорідних вимог.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення вимог заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за змістом положень статей 598, 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін, як це і зробила ОСОБА_1 , провівши взаємозалік однорідних вимог, як зустрічних, з чим зменшила суму боргу ОСОБА_2 перед нею, а її зобов`язання з цим зарахуванням припинились. Також зазначила, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що у неї є обов`язок вручати іншій стороні таку заяву, адже нормами діючого законодавства такі дії не передбачені. Скаржник вважає, що факт наявності такої її заяви реалізований, а докази направлення опоненту на дві його адреси наявні у матеріалах справи. Крім того зазначила, що погодження чи заперечення опонента на таку заяву про зарахування не є перешкодою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, як і відмова від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

ОСОБА_5 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року у справі №204/2868/18 клопотання ОСОБА_5 задоволено. Визнано та дозволено примусово виконати на території України ухвалу Ленінського районного суду м. Єкатеринбург від 19 березня 2018 року у справі №2-2177/2018 (26) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та акту прийому передачі грошових коштів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі № 2-2177/2018 (26) у розмірі 12 701 грн на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Єкатеринбург (Російська Федерація) від 19 березня 2018 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2018 року у справі №204/2868/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Тобто, ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року у справі №204/2868/18 набрала законної сили.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року у справі №206/3502/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у справі №206/3502/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року скасовано та прийнято нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири у розмірі 1 756 095,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10 510 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 15 765 грн.

ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_2 заяву про зарахування однорідних зустрічних вимог, з зазначенням про те, що на виконанні Другого правобережного відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувають виконавчі провадженні №55066306, 55864127, 57580224, 57923636, які заведені у виконавчому провадженні №5762100, в якому стягувачем є ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 . Так, станом на 10 жовтня 2024 року за виконавчим провадженням розмір боргу заявниці становить 38982,69 грн.

Враховуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у справі №206/3502/20, якою стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири у розмірі 1 756 095,60 грн, а заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становить 38982,69 грн, тобто, вимоги сторін один до одного складаються зі стягнення грошових коштів і є однорідними, тому ОСОБА_1 вважає за доцільне здійснити зарахування зустрічних вимог: 1766605,60 - 38982,69 = 1 727622,91 грн. Відтак, за результатами заліку вимог залишок боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складатиме 1727622,91 грн.

Судом першої інстанції також встановлено, що до заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню ОСОБА_1 було долучено заяву про проведення зарахування зустрічних вимог, до якої додано докази її направлення, а саме: опис до цінного листа, накладну, фіскальний чек.

Однак, судом першої інстанції правомірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, що сторони урегулювали застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим).

Згідно трекінгу з сайту Укрпошта 654 вбачається, що заяву ОСОБА_2 не отримано, конверт було повернуто відправнику, у зв`язку із закінченням строку встановленого терміну зберігання.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції вважав, що матеріали справи не містять безспірних доказів припинення зобов`язань шляхом взаємозаліку однорідних вимог, як вважає заявник, оскільки ОСОБА_2 заяву про проведення зарахування зустрічних вимог не отримував, щоб свідчило про врегулювання між сторонами правовідносин застосуванням в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень.

З такими встановленими обставинами та висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (частина друга статті 432 ЦПК України).

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року в справі № 755/15479/14-ц (провадження № 61-1592св17)).

Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (стаття 601 ЦК України).

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном; заява про здійснення зарахування. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 761/33621/18 (провадження № 61-5484св20)).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 квітня 2019 року в справі № 918/539/18 вказано, що:

«спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі № 826/17678/15 зазначено, що:

«15. При тлумаченні наведених норм слід виходити з того, що зустрічність вимог передбачає одночасну участь сторін у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому. Тобто, сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, і навпаки. Що ж до однорідності вимог, то вона визначається їхньою правовою природою та матеріальним змістом (вираженням) і не залежить від підстав, що зумовили виникнення зобов`язань. Це означає, що вимоги вважаються однорідними, якщо зобов`язання сторін стосовно одна до одної мають бути виконані однаково, тоді як підстави виникнення зобов`язань можуть бути різними.

16. Із цього приводу Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду та Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в низці судових рішень дотримуються послідовної позиції щодо умов, яким мають відповідати вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, зокрема, вони мають: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань із передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог поширюється на їхню правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (постанова від 31.01.2020 у справі №1340/3649/18; постанова від 16.04.2019 у справі №911/483/18; постанова від 21.11.2018 у справі №755/9929/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 квітня 2024 року у справі № 922/3850/23 зазначено, що:

«потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування, оскільки, сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання, для цього (припинення зобов`язання) необхідна наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін.

Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог можливе на будь-якій стадії розвитку відносин сторін, у тому числі й на стадії виконання судового рішення».

Колегія суддів, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, наголошує, що для визнання факту таким, що відбувся, про зарахування зустрічних однорідних вимог, необхідна заява однієї сторони відносин про зарахування таких зустрічних вимог та необхідна наявність сприйняття такої заяви особою, до якої така заява була адресована, враховуючи, що обов`язкової відповіді така заява не потребує від іншої сторони правовідносин.

Однак, як про це дійшов вірно суд першої інстанції, заява ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог, адресована ОСОБА_2 , останнім навіть не була отримана, що не підтверджує його сприйняття такої заяви у будь-який спосіб та з будь-яким результатом.

Колегія суддів зазначає, що доводи скаржника таких фактів на спростування зазначеного вище не містять, а доводи про наявність заперечень представника іншої сторони не знайшли свого підтвердження, адже матеріали справи таких заперечень при розгляді заяви ОСОБА_1 судом першої інстанції не містять.

Всі інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин, чому дана належна правова оцінка, і незгоди з висновками суду першої інстанції, тому підстави для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України відсутні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без порушень норм матеріального та процесуального права, тому вона підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 12 лютого 2025 року

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна