ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/560/25 Справа № 204/1245/24 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року в цивільній справі номер 204/1245/24 за позовом Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, в інтересах новонародженої дитини до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, про відібрання дитини від матері, без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, в інтересах новонародженої дитини з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування та піклування Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, про відібрання дитини від жінки, яка називає себе матір`ю , без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що до управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради 31.01.2024 року надійшов лист від КНП «Міська багатопрофільна клінічна лікарня матері та дитини ім. проф. М.Ф. Руднєва» Дніпровської міської ради щодо новонародженої дитини жіночої статі, яка була госпіталізована до відділення інтенсивної терапії новонароджених. Дитина була госпіталізована і жінка знаходилась в лікарні разом з нею. Медичний персонал впізнав в ній породіллю ОСОБА_1 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила здорову доношену дитину (дівчинку) в пологовому відділені лікарні та покинула лікарню з нею, відмовившись в усній формі від проведення стандартів ведення новонародженого (спостереження неонатолога, введення вітаміну К, вакцинації БЦЖ, генетичний скрінінг).

На теперішній час стан дитини важкий. Жінка в усній агресивній формі обмежує дії лікарів, відмовляється від обстежень та лікування дитини на свій розсуд, веде себе зухвало, провокує медичний персонал безпідставними погрозами та не дає письмової згоди на медичні втручання, чим ускладнює надання медичної допомоги. Поведінка жінки щодо ненадання термінової медичної допомоги немовляті ставить під загрозу життя та здоров`я новонародженої дитини. За наявною інформацією жінкою не було забрано після пологів медичне свідоцтво про народження дитини, що може свідчити про те, що нею не здійснено факт реєстрації народження доньки, тим самим жінка ухилилася від виконання свого безпосереднього обов`язку щодо реєстрації народження дитини. Згідно з листом відділення поліції №6 Дніпропетровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 31.01.2024 року №43.6/555 30.01.2024 року до відділення надійшло звернення щодо жінки, яка не надає згоду на лікування її дитини, дитину наражає на пряму небезпеку. Дані жінки не відомі, документи остання не надала, зі слів, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дані дитини не відомі.

Інспекторами сектору ювенальної превенції відділення поліції Дніпропетровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області в присутності представника управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради 30.01.2024 року малолітню дівчинку, віком 1-1,5 місяці за Актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, влаштовано до КНП «МБКЛМД Руднєва» ДМР, у зв`язку з тим, що дитина знаходиться у відділені реанімації з невідомою жінкою, яка відмовляється проводити необхідні лікувальні дії дитині та не надає будь-які підтверджуючі документи щодо їх родинного зв`язку (копія листа та акту додаються).

Враховуючи вищезазначене, дії жінки, яка називає себе матір`ю немовляти жіночої статті, створюють пряму загрозу життю та здоров`ю дитини, що може призвести до негативних наслідків. Головою Центральної адміністрації Дніпровської міської ради прийнято розпорядження від 01.02.2024 року №47-р «Про негайне відібрання дитини жіночої статі» щодо негайного відібрання новонародженої дитини жіночої статі у жінки, яка називає себе матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози життю та здоров`ю дитини, після чого було прийнято рішення про звернення до суду з даним позовом про відібрання дитини.

Позивач просив суд відібрати малолітню дитину жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_3 , від жінки, яка називає себе матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини, неналежним виконанням батьківських обов`язків та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання новонародженої дитини жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня надходження заяви до суду до досягнення дитиною повноліття, на користь закладу чи особи, куди дитину буде влаштовано.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року позов Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування та піклування Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області про відібрання дитини від матері, без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів - залишено без задоволення.

Із вказаним рішенням не погодився позивач Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського м. Дніпропетровська від 18.06.2024 року у справі №204/1245/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невірним застосуванням судом норм закону, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд не надав належної оцінки доказам та поясненням, наданим представником позивача, що відповідачка, не тільки ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, а й повністю ігнорує обов`язки відносно неї.

В своїх діях відповідачка порушила право дитини на отримання належного медичного огляду, так як остання перешкоджала медичним працівникам в належному обстеженні дитини та не надавала письмову згоду на лікування, чинила перешкоди медичному персоналу при виконанні дитині медичних процедур.

Також не було враховано той факт, що ОСОБА_1 , народивши дитину ІНФОРМАЦІЯ_3 , о 14 годині, на надала жодних документів, підтверджуючих її особу, а також не мала при собі медичних документів про спостереження під час вагітності. 18.12.2023 року о 19 годині самовільно разом з немовлям покинула пологове відділення, усно відмовившись від подальшої медичної допомоги, чим самим поставила під загрозу життя та здоров`я новонародженого немовля.

Дитина з боку жінки потребувала належного спостереження у лікарів, лікування, а відповідачка навіть не отримала медичне свідоцтво про народження нею дитини, для її реєстрації у відділу РАЦС, та подальшого укладання декларації для медичного спостереження новонародженої дитини. Це свідчить про безвідповідальне ставлення до здоров`я та життя новонародженої дитини. Недогляд за дитиною міг спричинити синдром раптової смерті немовля.

На сьогоднішній день відповідачка навіть не може називатися матір`ю дитини, так як вона не звернулась до відділу ДРАЦС не визнала походження дитини, не вирішила питання реєстрації народження дитини та внесення відомостей до актового запису про неї, як матір новонародженої дитини.

ОСОБА_1 за весь час від народження дитини та за час судового розгляду, так і не змогла проявити себе як мати, здійснити реєстрацію народження дитини, з`ясувати про те, що їй необхідно для повернення дитини в родину. Управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на запит на інформацію ОСОБА_1 від 18.06.2024 року надано роз`яснення щодо вжиття заходів, необхідних для повернення дитини до її родини, але жінка жодним чином на даний лист не відреагувала та жодних дій не здійснила. Дана поведінка жінки свідчить про те, що вона не бажає повертати дитину до своєї родини, жодним чином не намагається вжити заходів та відреагувати на будь-які спонукання та рекомендації щодо необхідних документів для повернення дитини, відмовляється надавати доступу до її місця проживання для вивчення умов для утримання дівчинки.

Вищенаведені факти за сукупністю визначають різко негативну характеристику та негативні морально-етичні якості відповідачки, її безвідповідальність по відношенню до материнства, обов`язків щодо виховання та піклування про дитину.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради Волошенюк Г.С. доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи Органу опіки та піклування Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області Розбицька С.В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 228, 230, 231).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 30.01.2024 року генеральний директор КНП «Міська багатопрофільна клінічна лікарня матері та дитини Руднєва» ДМР повідомив службу у справах дітей Новокодацького та Центральної адміністрації, про те, що 29.01.2024 року до лікарні за медичною допомогою звернулася жінка з малою дитиною у віці 1-1,5 місяці. Дитина була оглянута в приймально-діагностичному відділенні лікарні та за станом здоров`я госпіталізована до відділення інтенсивної терапії новонароджених. Стан дитини важкий та потребував невідкладної допомоги. Жінка категорично відмовлялася ідентифікувати себе та дитину, документів не надала. Також остання категорично заперечувала оформлення електронної історії стаціонарного хворого, внесення будь-яких даних до електронної системи документообігу, підписання згоди на лікування. Дитину було госпіталізовано. Жінка знаходиться в лікарні разом з дитиною (а.с. 7, 33).

З листа управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району ДМР від 06.02.2024 року вбачається, що 06.02.2024 року спеціалістами управління було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , під час виходу з будинку вийшла жінка, яка відмовилася називати себе, підтвердила, що є матір`ю породіллі ОСОБА_1 , поводилася агресивно, в будинок не впустила, нецензурно висловлювалася (а.с. 38).

Відповідно до медичного свідоцтва про народження №1 від 31.01.2024 року, лікарем ОСОБА_2 підтверджено, що гр. ОСОБА_1 , яка мешкає у АДРЕСА_2 , народила у пологовому відділенні 18.12.2023 року дитину-дівчинку (а.с. 8).

З листа начальника УП ВП №6 направленого на адресу служби у справах дітей Центральної адміністрації ДМР та Дніпровського міського центру соціальних служб на адресу поліції 30.01.2024 року видно, що надійшло звернення від заступника медичного директора КНП «МБКЛНМ» ім. Руднєва ДМР Остромецької В.І. про те, що 29.01.2024 року до лікарні за медичною допомогою звернулася жінка з малою дитиною у віці 1-1,5 місяці (немовля перебуває у важкому стані через ранній ухід жінки з пологового відділення). Жінка у лікарні не надає зголи на лікування . дитину наражає на небезпеку. Дані жінки невідомі , дитина не зареєстрована. Інспекторами сектору ювенальної превенції відділення поліції Дніпропетровського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області в присутності представника управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради 30.01.2024 року малолітню дівчинку, віком 1-1,5 місяці за Актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, влаштовано до КНП «МБКЛМД Руднєва» ДМР, у зв`язку з тим, що дитина знаходиться у відділені реанімації з невідомою жінкою, яка відмовляється проводити необхідні лікувальні дії дитині та не надає будь-які підтверджуючі документи щодо їх родинного зв`язку (а.с. 9-10).

Відповідно до акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 30.01.2024 року комісією зроблено висновок, що дитина має важкий стан здоров`я, мати дитини поводиться дивно, відмовляється від будь-яких обстежень дитини (а.с. 12-14).

Розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради від 01.02.2024 року №47-р негайно відібрано новонароджену дитину жіночої статі у жінки, яка називає себе матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини (а.с. 11).

З листа управління-служби у справах дітей адміністрації Новокодацького району ДМР від 06.02.2024 року вбачається, що 06.02.2024 року спеціалістами управління було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , під час виходу з будинку вийшла жінка, яка відмовилася називати себе, підтвердила, що є матір`ю породіллі ОСОБА_1 , поводилася агресивно, в будинок не впустила, нецензурно висловлювалася (а.с. 38).

Відповідно до актів про обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 05.03.2024 року, 16.05.2024 року, 29.05.2024 року, 10.06.2024 року комісією встановлено, що ОСОБА_1 за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , не мешкає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановлені законом.

Так, згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 30.01.2024 року генеральний директор КНП «Міська багатопрофільна клінічна лікарня матері та дитини Руднєва» Дніпровської міської ради повідомив службу у справах дітей Новокодацького та Центральної адміністрації про те, що 29.01.2024 року до лікарні за медичною допомогою звернулася жінка з малою дитиною у віці 1-1,5 місяці. Дитина була оглянута в приймально-діагностичному відділенні лікарні та за станом здоров`я госпіталізована до відділення інтенсивної терапії новонароджених. Стан дитини важкий та потребував невідкладної допомоги. Жінка категорично відмовлялася ідентифікувати себе та дитину, документів не надавала. Також остання категорично заперечувала оформлення електронної історії стаціонарного хворого, внесення будь-яких даних до електронної системи документообігу, підписання згоди на лікування. Дитину було госпіталізовано. Жінка знаходиться в лікарні разом з дитиною.

З медичного свідоцтва про народження №1 від 31.01.2024 року вбачається наступне: лікарем ОСОБА_2 підтверджено, що гр. ОСОБА_1 , яка мешкає у АДРЕСА_2 , народила у пологовому відділенні ІНФОРМАЦІЯ_1 дитину-дівчинку.

До матеріалів справи долучено свідоцтво про народження, відповідно до якого ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьки дитини записані відповідно до ст. 135 СК України (а.с. 224)

В судовому засіданні апеляційного суду була опитана як свідок заступник медичного директора КНП «МБКЛНМ» ім. Руднєва Дніпровської міської ради Остромецька І.В., з пояснень якої встановлено, що ОСОБА_1 , яка називала себе матір`ю дитини, самостійно звернулась до медичної установи для надання медичної допомоги дитині, але відмовлялася ідентифікувати себе та дитину, заперечувала у оформленні електронної історії стаціонарного хворого, внесення будь-яких даних до електронної системи документообігу, підписання згоди на лікування. Крім того, ОСОБА_1 з`являлась до медичної установи з метою забрати дитину.

Отже, судом не встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 є матір`ю дитини та неналежно виконує батьківські обов`язки.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, оскільки у свідоцтві про народження дитини батьки записані відповідно до ст. 135 СК України, та позивачем не доведено випадків, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, для постановлення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської радизалишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2025 року.

Судді: