Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/347/25
Провадження № 2-з/376/3/2025
У х в а л а

про забезпечення позову

"20" лютого 2025 р. Сквирський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Батовріної І.Г., за участю секретаря Мандзюк М.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

18.02.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 01.04.2019 ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 грошову позику у розмірі 60 000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а ОСОБА_1 прийняла спадщину. 21.12.2024 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою вимогою до ОСОБА_3 про повернення грошової позики, проте останній жодних дій не вчинив.

ОСОБА_1 вважає, що враховуючи значний розмір боргу, ОСОБА_3 після отримання відомостей про подачу до нього позову про стягнення боргу, може вжити заходів для того, щоб рішення суду не виконувалося: приховати або продати своє майно, відчужити його в інший спосіб третім особам, передати в заставу, пошкодити, знищити.

Тому посилаючись на вищевказане просила накласти арешт на майно, яке перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку, площею 0,7738 га, кадастровий номер: :01:042:0011, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку, площею 0,1204 га, кадастровий номер: :01:037:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, площею 0,2057 га, кадастровий номер :01:004:0044, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:004:0043, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, площею 0,3159 га, кадастровий номер :01:004:0008, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:004:0003, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, площею 0,0705 га, кадастровий номер: :05:004:0074, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, площею 0,1279 га, кадастровий номер :05:004:0075, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, площею 0,0057 га, кадастровий номер :01:057:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1038 га, кадастровий номер :01:004:0036, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміщена за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення громадська будівля літ. «Б», загальною площею 29 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення навіс-склад-літ «а», загальною площею 24,8 кв.м., розміщена за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року №5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст. 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників у справі з тим, щоб забезпечити позивачам реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 922/4587/13.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У своїй заяві ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_3 є власником наступного майна: земельної ділянки, площею 0,7738 га, кадастровий номер: :01:042:0011, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки, площею 0,1204 га, кадастровий номер: :01:037:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки, площею 0,2057 га, кадастровий номер :01:004:0044, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:004:0043, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки, площею 0,3159 га, кадастровий номер :01:004:0008, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:004:0003, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки, площею 0,0705 га, кадастровий номер: :05:004:0074, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки, площею 0,1279 га, кадастровий номер :05:004:0075, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельної ділянки, площею 0,0057 га, кадастровий номер :01:057:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,1038 га, кадастровий номер :01:004:0036, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміщена за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлового приміщення громадська будівля літ. «Б», загальною площею 29 кв.м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення навіс-склад-літ «а», загальною площею 24,8 кв.м., розміщена за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з матеріалами, доданими до заяви вказані обставини не підтверджені належним чином..

З відомостей про державну реєстрацію земельної ділянки, земельна ділянка, площею 0,7738 га, кадастровий номер: :01:042:0011, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 24).

З відомостей про державну реєстрацію земельної ділянки, земельна ділянка, площею 0,1204 га, кадастровий номер: :01:037:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 26).

З відомостей про державну реєстрацію земельної ділянки, земельна ділянка, площею 0,0057 га, кадастровий номер :01:057:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування на праві приватної власності належить ОСОБА_3 (а.с. 40).

Право власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження можуть призвести до незворотніх наслідків.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на характер спірних правовідносин, а також беручи до уваги заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що матеріалами заяви про забезпечення позову доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, у разі звернення з позовом та його задоволення, тому подана заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме в частині накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,7738 га, кадастровий номер: :01:042:0011, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку, площею 0,1204 га, кадастровий номер: :01:037:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельну ділянку, площею 0,0057 га, кадастровий номер :01:057:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же час щодо вимоги про накладення арешту на інше нерухоме майно, то суд зазначає, що матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки та нежитлові приміщення належать ОСОБА_3 .

Більш того з доданих до заяв відомостей про земельні ділянки вбачається, що вони належать третім особам, що у свою чергу унеможливлює накладення на них арешт.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті , а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених вимог.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, у тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, з метою забезпечення ефективного захисту і поновлення прав та інтересів позивача, враховуючи те, що обраний заявником спосіб забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду, не спричинить не відновлюваної шкоди відповідачу, суд вважає, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, в подальшому, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

З врахуванням ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Відповідно доч.ч.1,2,3ст.154ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на вказане суд вважає що підстави для застосування зустрічного забезпечення позову відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-157, 259, 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,7738 га, кадастровий номер: :01:042:0011, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,1204 га, кадастровий номер: :01:037:0012, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,0057 га, кадастровий номер :01:057:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

У задоволенні вимог у іншій частині відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги на ухвалу, а у разі подання апеляційної скарги - відразу після закінчення апеляційного розгляду справи.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Дана ухвала підлягає негайному виконанню згідно з ч. 1 статті 157 ЦПК України та може бути пред`явлена до виконання у порядку та спосіб, встановлені Законом України Про виконавче провадження.

Відповідно до п. п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», судом зазначаються відомості про стягувача і боржника відповідно:

- Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- Боржник: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя І.Г.Батовріна