Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3193/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № К056-08/Ф від 15.04.2008 року ОСОБА_3 (далі - Третя особа) 15.04.2008 року отримав кредит у розмірі 31074.00 (Доларів США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.60 % на рік на сум залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2013 року.

У порушення зазначених норм закону та умов договору Третя особа, зобов`язання з вказаним договором, належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Третя особа станом на 13.04.2023 року має заборгованість - 321503,05 [Долар США], як складається з наступного:

- 29999.54 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 92290.21 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 493.99 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

- 198719,31 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань з договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором AT КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідач 17.04.2008 року уклади договір іпотеки № К056-08/Ф (надалі договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 179,00, житловою площею 59,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 216948,00 коп.

Позивач вважає за необхідне захистити свої порушені права шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К056-08/Ф від 15.04.2008 року в розмірі 131228.32 [Долар США], а саме:

- 29999.54 [Долар США] - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 92290.2 Г [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 493.99 [Долар США] - заборгованість по комісії" за користуванням кредитом;

- 8444.58 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 15.04.2014 по 17.07.2014 pp.

1. Укладення кредитного договору підтверджується копією кредитного договору;

2. Укладення договору іпотеки підтверджується копією договору іпотеки;

3. Надання кредиту підтверджується копію відповідного платіжного документу;

4. Наявність простроченого грошового зобов`язання та його розмір підтверджуються

розрахунком заборгованості;

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2023 року становить 2684,00 грн. Ціна позову: 131228.32 [Долар США]. Окрім цього, заявлено позовну вимогу немайнового характеру - про виселення. Разом з тим позивач зазначає, що поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 74649,61 грн.

На підставі вищенаведеного позивач просить:

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К056-08/Ф від 15.04.2008 в розмірі 108789,07 [Долар США]: що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження від 09.04.2014 року складає 1291326,26 грн.-

Звернути стягнення на будинок загальною площею 179,00, житловою площею 59,30 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № К056-08/Ф від 1.2008 р.) ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК ИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) поданням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням реєстрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному грі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

- Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому інку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .Стягнути з Відповідачів судові витрати.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.05.2023 року у відкритті провадження у справі за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 ,- відмовлено, оскільки рішенням Виноградівського районного суду №299/1334/23 від 15.05.2014 року, позовні вимоги задоволено, позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" вже зверталася до суду із аналогічним позовом. Таким чином є таке, що набрало законної сили, судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закарпатським апеляційним судом винесено постанову від 12.10.2023 року, якою ухвалу судді Виноградівського районного суду від 25 травня 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки різниться і сума заборгованості, і спосіб звернення стягнення предмет іпотеки, відтак у справі № 299/1334/14 і № 299/3193/23 не є тотожними предмет і підстава позову.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.12.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , а справу призначено до підготовчого судового засідання.

Представником відповідача ОСОБА_4 подано відзив (заперечення) на позовну заяву в якому зазначено наступне.

15.04.2008 року ОСОБА_3 отримав у AT КБ "ПРИВАТБАНК"/на момент укладення договору назва ПАТ КБ «ПриватБанк»/ кредит на суму 30 000 /тридцять тисяч/ доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2013 року, що підтверджується договором № К 056 -08/Ф від 15.04.2008 року.

15.04.2008 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклав договір іпотеки з ОСОБА_1 . Відповідач надав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Боржник ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.

AT КБ «ПРИВАТБАНК» у квітні 2014 року подав позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу третьої особи за кредитним договором від 15.04.2008 № К056- 08/Ф у розмірі 108 789,07 дол. США, що за курсом 11,87 згідно із службовим розпорядженням НБУ від 09.04.2014 становить 1 291 326,26 грн, де: 29 999, 54 долари США заборгованість за кредитом, 27 146,21 дол. США заборгованість за процентами, 18 064,58 доларів США заборгованість за комісією, 33 578,74 дол. США пеня на належний ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки банком будь-якій третій особі із наданням банку відповідних повноважень, необхідних для продажу майна та виселення осіб які проживають та зареєстровані в будинку.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 15.05.2014 позов задоволено, в рахунок погашення зазначеного боргу звернено стягнення на належний ОСОБА_1 житловий будинок шляхом продажу предмета іпотеки банком будь-які третій особі із наданням банку відповідних повноважень, необхідних для продажу майна та вирішено виселити осіб які проживають і зареєстровані в цьому будинку.

Строк дії кредитного договору №К056-08/Ф від 15.04.2008 року закінчився 15.04.2013 року. Заборгованість за кредитом встановлена у розмірі 108 789 .07 доларів США на підставі рішення суду від 15.05.2014 року. На даний час позивач заявив, що заборгованість боржника перед банком становить суму 131 228.32 доларів США.

Вимоги банку про стягнення процентів після 15.04.2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Водночас представником відповідача звернуто увагу на те, що заявлені вимоги щодо виселення відповідача та членів його сім`ї не підлягають до задоволення. Оскільки спірний будинок придбаний за особисті кошти іпотекодавця, є спільною сумісною власністю подружжя, а не за кредитні кошти, відповідно, немає підстав для виселення відповідача та членів його сім`ї з будинку до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Крім того, відповідач заявляє вимогу про застосування строків позовної давності. Позивач пропустив 3-х річний строк звернення до суду за захистом своїх інтересів.

Позивач взагалі не звертався до ОСОБА_3 , як до боржника, з позовом про стягнення суми боргу за кредитним договором.

З цього випливає, що так як строк дії кредитного договору закінчився ще 15.04.2013 року, заочне рішення суду від 15.05.2014 року про звернення стягнення предмета іпотеки та виселення відповідача та членів сім`ї не виконано, то позивач пропустив 3-х річний строк на звернення до суду з новим позовом.

На підставі вищенаведеного представник відповідача просить постановити рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за № 299/3193/23 про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовною заявою AT КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 .

У свою чергу позивачем подано відповідь на відзив у якому заперечено відзив та зазначено наступне.

Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернені, тим самим, враховуючи що Договір не є розірваним або припиненим згідно правових підстав визначених ст. ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенні в повному обсязі.

Щодо правомірності нарахування відсотків до повного погашення заборгованості повторно

Згідно ч. 1,4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору і як видно з розрахунку заборгованості, порушення пунктів договору з повернення кредитних коштів, сплати відсотків стороною, мало місце ще до настання дати останніх щомісячних платежів.

У пунктах договору, визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту в порядку і строки відповідно до договору, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно з Договором. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної в Договорі.

Згідно Договору, за користування кредитом в період з дати укладення договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати платить відсотки в розмірі, зазначеному в договорі. При не погашенні кредиту в строки, встановлені у договорі, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

п. 3.4 Договору, нарахування відсотків здійснюється останню дату сплати відсотків при цьому відсотки розраховується на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернені, тим самим, враховуючи що Договір не є розірваним або припиненим згідно правових підстав визначених ст. ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається не відповідають дійсності, а позовні вимоги Банку підлягають задоволенні в повному обсязі.

Щодо раніше винесеного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки представник позивача зазначив наступне.

На підставі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.11.2014 року Банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначено, що станом на сьогоднішній день предмет іпотеки не реалізовано.

Згідно до ст. 599 ЦК України: зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином.

Отже, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягає судовому захисту.

На даний час відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконав, а тому позовні вимоги Банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Раніше винесене рішення суду не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором.

Станом на сьогоднішній день за договором рахується заборгованість, відповідачем не надані докази належного виконання кредитного договору.

В зв`язку із подачею позову про звернення стягнення на заставлене майно, а саме житловий будинок загальною площею 179,00, житловою площею 59,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виселення громадян з даного будинку, та у зв`язку з тим що AT КБ «ПРИВАТБАНК» не є власником заставленого майна.

Щодо строків позовної давності позивач зазначив, що позичальником свої зобов`язання за Договором не виконані, будь-яких доказів виконання не надано, такий договір не може вважатись виконаним.

У зв`язку з цим, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

У свою чергу адвокат Нечаєв В.В. представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог ( ОСОБА_3 ) подав до суду письмові пояснення на підтримку відзиву, поданого представницею відповідача у якому зазначив наступне.

По-перше: статус ОСОБА_3 - визначено позивачем як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Натомість, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 повинні бути зазначені як співвідповідачі у рамках даної справи, адже позичальник та іпотекодавець несуть солідарну відповідальність за невиконання чи невчасне виконання грошових зобов`язань. Визначення процесуального статусу відповідача є імперативним правом позивача, ані суд, ані третя особа не має такого процесуального права. Разом із цим, невірний статус та склад учасників справи є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Разом із цим, не зазначення ОСОБА_3 в якості співвідповідача позбавляє його прав та гарантій як сторони по справі, наділивши його тільки правом на надання пояснень по справі. Тому третя особа констатувала, що позивач порушив приписи ЦПК України, невірно визначивши статус позивальника як третьої особи, замість Відповідача.

По-друге: у 2018 році Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до суду із заявою про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.05.2014 року. Заява обґрунтована тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.05.2014 р. позов ПАТ "КБ "ПриватБанк" до позичальника та іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.04.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . Вказане судове рішення, набравши законної сили в установленому законом порядку, не виконано і на даний час триває виконавче провадження з його примусового виконання. Проте й в ході виконавчого провадження виконання судового рішення ускладнюється з огляду на те, що відсутні правовстановлюючі документи для реалізації предмета іпотеки, відсутність попиту покупців та відсутність у Банка вільного доступу до предмету іпотеки, який необхідний для проведення реалізації предмету іпотеки на підставі рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, заявник просив змінити спосіб та порядок виконання судового рішення, стягнувши з відповідача заборгованість у розмірі 108789,07 доларів США, що становить 1291326,26 грн.

Ухвалою суду від 23.03.2018 року у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області №299/1334/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки вирішено відмовити.

В цій ухвалі суд зазначив, що «… звертаючись із заявою про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду №299/1334/14 заявник фактично просить змінити предмет позову та резолютивну частину рішення суду, що є неприпустимим…».

Аналогічно і в цій справі, банк подав новий позов, яким фактично намагається змінити предмет позову у справі, по якій винесено остаточне судове рішення, і яке набрало законної сили. Це є також неприпустимим.

По-третє: АТ КБ «Приватбанк» вже не вперше звертається до суду з ідентичними позовними вимогами. У справі №299/1334/14-ц банк звертався до відповідача по справі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 .

Однак, банк подав дві окремі позовні заяви які були об`єднані в одне провадження (дві позовні вимоги: 1) звернути стягнення на предмет іпотеки (будинок) шляхом продажу вказаного предмету іпотеки; 2) виселити Відповідачів із житлового будинку-предмету іпотеки).

Як вбачається з рішення Виноградівського районного суду №299/1334/23 від 15.05.2014 року, яким позовні вимоги задоволено, позивач АТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до суду із аналогічним позовом. Таким чином, це судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також це рішення є таким, що набрало законної сили.

Так, рішенням суду від 15.05.2014 вирішено В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К056-08/Ф від 15.04.2008 року, в розмірі 108789,07 Доларів США, що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2014 року складає 1291326,26 грн. (один мільйон двісті дев`яносто одна тисяча триста двадцять шість гривень 26 коп.), звернути стягнення на даний будинок, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки.

У даному рішенні суду розмір боргу було чітко визначено наступним «…У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором позичальник станом на 09.04.2014 року має заборгованість - 108789,07 Доларів США, що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2014 року складає 1291326,26 грн., яка складається з наступного: 29999,54 Доларів США - заборгованість за кредитом;

27146,21 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 18064,58 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33578,74 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На даний час, банк звернувся з аналогічним позовом, однак визначив суму боргу в іншому розмірі, а саме: борг по відсоткам виріс із 27146,21 дол. США на 92290,21 дол. США.

Третя особа вважає, що штучна та одностороння зміна суми заборгованості не відповідає приписам законодавства та є наміром банку ввести суд в оману.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

По-четверте: Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є ідентичними до тих, які були у справі №299/1334/14-ц. Спірні правовідносини співпадають, оскільки про мова йде про невиконання умов кредитного договору № К056-08/Ф від 15.04.2008 року відповідно до якого позичальник 15.04.2008 року отримав кредит у розмірі 30000,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2013 року.

Єдина відмінність полягає у тому, що зараз позивач штучно збільшує розмір заборгованості та змінює конструкцію звернення стягнення на предмет іпотеки, з однією і єдиною метою задля свого, хоч і безпідставного, але збагачення.

Отже, банк вирішив змінити старе рішення суду, всупереч порядку, який встановлений процесуальним законом (шляхом подання нового позову). Жодних нових доказів банк не надав, натомість використовує всі ті, що й використовував починаючи з 2014 року, а саме та ж сама копія укладеного кредитного договору; та ж сама копія укладеного договору іпотеки; та ж сама копія платіжного документу про надання кредиту; те ж саме підтвердження про наявність простроченого грошового зобов`язання та розрахунок розміру заборгованості.

Однак, позивач невірно встановив розмір заборгованості за кредитним договором №К056-08/Ф від 15.04.2008, укладений між банком та ОСОБА_3 . Кінцевий термін повернення - 15.04.2013 року. І у відзиві на позовну заяву коректним та обґрунтованим є наступний аргумент: «…Заборгованість за кредитом встановлена у розмірі 108 789, 08 доларів США на підставі рішення суду від 15.05.2014 року. На даний час позивач заявив, що заборгованість боржника перед банком становить суму 131 228, 32 доларів США. Вимоги банку про стягнення процентів після 15.04.2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такий висновок узгоджується з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 23.03.2018 у справі №14-10цс18 (№444/9519/12)…».

Окрім того, позивач пропустив 3-х річний строк звернення до суду з новим позовом за захистом своїх інтересів (загальна позовна давність становить три роки). Таким чином, сплив позовної давності позбавляє можливості звернення до суду. Враховуючи всі вищезазначені обставини.

Представником позивача подано до суду заперечення на пояснення, у якому зазначено твердження які вказані у позовній заяві та запереченні на відзив.

Крім того у зазначеному запереченні вказано щодо визначення сторін процесу та заначено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, Якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін, їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У зв`язку з тим, що борг виник з вини боржника, проте вимог до боржника не має - він не може бути відповідачем. Проте прийняте судом рішення може вплинути на права боржника.

У іпотекодавця є право виконати вимогу банку та погасити кредит до реалізації іпотечного майна (ст. 42 ЗУ Про іпотеку) у зв`язку з чим змінюється (припиняється) основне зобов`язання.

Сторони та їх представники третя особа в судове засідання не з`явилися.

Представником позивача Гулкевич Н.І. подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги повністю підтримує та просить такі задоволити.

Представник відповідача - Дидинська Б.М. подала до суду заяву по розгляд справи у її відсутності позовні вимоги заперечує та просить у задоволенні таких відмовити.

Представник третьої особи - Нечаєв В.В. подав заяву про розгляд справи у його відсутності позовні вимоги заперечує та просить у задоволенні таких відмовити, оскільки судом вже розглянуто аналогічну справу та справа підлягає закриттю за спливом строку давності.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.04.2008 року ОСОБА_3 отримав у AT КБ "ПРИВАТБАНК" /на момент укладення договору назва ПАТ КБ «ПриватБанк»/ кредит на суму 30 000 тридцять тисяч /доларів США/ зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2013 року, що підтверджується договором № К 056 -08/Ф від 15.04.2008 року.

15.04.2008 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклав договір іпотеки з ОСОБА_1 . Відповідач надав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Боржник ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.

AT КБ «ПРИВАТБАНК» у квітні 2014 року подав позов до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу третьої особи за кредитним договором від 15.04.2008 № К056- 08/Ф у розмірі 108 789,07 дол. США, що за курсом 11,87 згідно із службовим розпорядженням НБУ від 09.04.2014 становить 1 291 326,26 грн, де: 29 999,54 дол. США заборгованість за кредитом, 27 146,21 дол. США заборгованість за процентами, 18 064,58 дол. США заборгованість за комісією, 33 578,74 дол. США пеня на належний ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки банком будь-якій третій особі із наданням банку відповідних повноважень, необхідних для продажу майна та виселення осіб, які проживають та зареєстровані в будинку

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 15.05.2014 позов задоволено, у рахунок погашення зазначеного вище боргу, звернено стягнення на належний ОСОБА_1 житловий будинок шляхом продажу предмета іпотеки банком будь-які третій особі із наданням банку відповідних повноважень, необхідних для продажу майна та вирішено виселити осіб, які проживають і зареєстровані в цьому будинку.

Строк дії кредитного договору №К056-08/Ф від 15.04.2008 року закінчився 15.04.2013 року. Заборгованість за кредитом встановлена у розмірі 108 789.07 доларів США на підставі рішення суду від 15.05.2014 року. На даний час позивач заявив, що заборгованість боржника перед банком становить суму 131 228. 32 доларів США .

Вимоги банку про стягнення процентів після 15.04.2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такий висновок узгоджується з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим судом встановлено, що статус ОСОБА_3 визначено позивачем як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Натомість, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 повинні бути зазначені як співвідповідачі у рамках даної справи, адже позивальник та іпотекодавець несуть солідарну відповідальність за невиконання чи невчасне виконання грошових зобов`язань. Визначення процесуального статусу відповідача є імперативним правом позивача, ані суд, ані третя особа не має такого процесуального права. Разом із цим, невірний статус та склад учасників справи є підставою для відмови у задоволенні позову. Не зазначення ОСОБА_3 в якості співвідповідача позбавляє його прав та гарантій як сторони по справі, наділивши його тільки правом на надання пояснень по справі, відповідно позивач порушив приписи ЦПК України невірно визначивши статус позивальника як третьої особи, замість відповідача.

Підставами для відмови у позові є неналежний суб`єктний склад учасників справи, що не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеному у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (правова позиція ВС у постанові від 17 травня 2021 року справа № 309/2340/15-ц, провадження № 61-16776св20). Незалучення зазначеної особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Крім того судом встановлено, що представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2018 році звертався до суду із заявою про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.05.2014 року. Заява обґрунтована тим, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.05.2014 р. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.04.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 . Вказане судове рішення набравши законної сили в установленому законом порядку не виконано і на даний час триває виконавче провадження з його примусового виконання. Проте й в ході виконавчого провадження виконання судового рішення ускладнюється з огляду на те, що відсутні правовстановлюючі документи для реалізації предмета іпотеки, відсутність попиту покупців та відсутність у Банка вільного доступу до предмету іпотеки, який необхідний для проведення реалізації предмету іпотеки на підставі рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, заявник просив змінити спосіб та порядок виконання судового рішення, стягнувши з відповідача заборгованість у розмірі 108789,07 доларів США, що становить 1291326, 26 грн.

Ухвалою суду від 23.03.2018 у задоволенні заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області №299/1334/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

В цій ухвалі суд зазначив, що «… звертаючись із заявою про зміну способу виконання рішення Виноградівського районного суду №299/1334/14 заявник фактично просить змінити предмет позову та резолютивну частину рішення суду, що є неприпустимим…».

Аналогічно і в цій справі, банк подав новий позов, яким фактично намагається змінити предмет позову у справі, по якій винесено остаточне судове рішення, і яке набрало законної сили.

Відповідно позовні вимоги позивача спростовуються встановленими судом обставинами.

АТ КБ «Приватбанк» не вперше звертається до суду з ідентичними позовними вимогами.

У справі №299/1334/14-ц банк звертався до відповідача по справі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 .

Банк подав дві окремі позовні заяви які були об`єднані в одне провадження (дві позовні вимоги): 1) звернути стягнення на предмет іпотеки (будинок) шляхом продажу вказаного предмету іпотеки; 2) виселити відповідачів із житлового будинку-предмету іпотеки).

Згідно з рішенням Виноградівського районного суду №299/1334/23 від 15.05.2014 року позовні вимоги задоволено, відповідно позивач АТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до суду із аналогічним позовом. Таким чином, це судове рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також це рішення є таким, що набрало законної сили.

Так, рішенням суду від 15.05.2014 вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К056-08/Ф від 15.04.2008 року, в розмірі 108789,07 Доларів США, що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2014 року складає 1291326,26 грн. (один мільйон двісті дев`яносто одна тисяча триста двадцять шість гривень 26 коп.), звернути стягнення на даний будинок , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки.

У даному рішенні суду розмір боргу було чітко визначено, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором позичальник станом на 09.04.2014 року має заборгованість - 108789,07 Доларів США, що за курсом 11,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.04.2014 року складає 1291326,26 грн., яка складається з наступного: 29999,54 Доларів США - заборгованість за кредитом;

27146,21 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 18064,58 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33578,74 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

На даний час, банк звернувся з аналогічним позовом, однак визначив суму боргу в іншому розмірі, а саме: борг по відсоткам виріс із 27146,21 дол. США на 92290,21 дол. США.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-1412цс16 та підтверджений постановою Верховного суду від 16 січня 2018 року у справі № 305/1133/15-ц, провадження № 61-86св18 (ЄДРСРУ № 71639615).

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18 (ЄДРСРУ № 76596781), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61- 3240св18 (ЄДРСРУ № 76502922), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18 (ЄДРСРУ № 76502947) та ін.

Велика Палата Верховного Суду 5 квітня 2023 року розглянула справу №910/4518/16, передану їй КГС ВС для вирішення виключної правової проблеми щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20). У цьому Рішенні, перевіряючи на відповідність Конституції України припис першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, Конституційний Суд України вказав, що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними.

З огляду на викладене справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти.

Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях.

Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підстав відступити судом від указаних вище правових висновків немає.

Разом з тим суд констатує, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» є ідентичними до тих, які були у справі №299/1334/14-ц. Спірні правовідносини співпадають, оскільки мова йде про невиконання умов кредитного договору № К056-08/Ф від 15.04.2008 року, відповідно до якого позичальник 15.04.2008 року отримав кредит у розмірі 30000,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2013 року.

Суд погоджується з аргументами третьої особи про те, що єдина відмінність полягає у тому, що позивач збільшив розмір заборгованості, чим змінив конструкцію звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, банк вирішив змінити попереднє рішення суду, всупереч порядку, який встановлений процесуальним законом (шляхом подання нового позову).

Вимоги банку про стягнення процентів після 15.04.2013 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такий висновок узгоджується з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 23.03.2018 у справі №14-10цс18 (№444/9519/12)…».

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник,одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 444/9519/12), так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.

Щодо строків позовної давності суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Так, відповідно до п. 5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки Позичальник свої зобов`язання за Договором не виконані, будь-яких доказів виконання не надано, такий Договір не може вважатись виконаним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Беручи до уваги вищенаведене суд зазначає, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його рушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Крім того судом встановлено, що заявлені вимоги щодо виселення відповідача та членів його сім`ї не підлягають до задоволення.

Так, в зв`язку із подачею позову про звернення стягнення на заставлене майно, а саме житловий будинок загальною площею 179,00, житловою площею 59,30 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виселення громадян з даного будинку, та у зв`язку з тим що AT КБ «ПРИВАТБАНК» не є власником заставленого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 зазначила, що аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IVта частин першої третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином обов`язок доказування того, що оспорювань житлове приміщення було придбано відповідачем за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, лежить на позивачеві.

За змістом частини другої статті 40 Закону №898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Отже, позивачем не доведено, що предмет іпотеки придбано за рахунок кредиту, забезпеченого цією іпотекою, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

Встановивши, що звернення стягнення на іпотечне майно відбулося в позасудовому порядку та спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальниками, суд дійшов до висновку, що в даному випадку виселення неможливе без надання іншого постійного житла.

Банк, ініціювавши питання про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19, суд вважає за неможливе виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення та неможливості застосування до спірних правовідносин статті 109 ЖК УРСР.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтік, оскільки суд у позові відмовив у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41,45 Конституції України, ст. ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст.16, 316-317, 319, 321, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 12, 76-83, 223, 247, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 18.02.2025 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк