Справа № 161/9503/23
Провадження № 2/161/1169/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Камінського Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 в м. Луцьку цивільну справу № 161/9503/23 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення особи з квартири, без надання іншого приміщення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом. Просить суд виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення, у зв`язку з вчиненням домашнього насильства і перешкоджанні користуванні квартирою. Стягнути на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок домашнього насильства та перешкоджання користування квартирою в розмірі 20 000 гривень з підстав, викладених в позовній заяві.

14 листопада 2023 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог. Просить суд стягнути на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок домашнього насильства та перешкоджання користування квартирою в розмірі 23 000 гривень з підстав, викладених в заяві про збільшення позовних вимог.

Позивач та її представники, кожен зокрема, в судовому засіданні підтримали заявлений позов з підстав у ньому викладених. Просили позов задовольнити. В подальшому, позивач в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи продовжено за участі її представника.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову. В подальшому відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином. Розгляд справи продовжено за участі її представника.

Розгляд справи проводиться судом на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить частка квартири АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будьяких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення, та відповідно, ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Крім того, при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що в обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на обставини, згідно яких відповідач ОСОБА_4 являється співмешканкою її сина ОСОБА_5 та з серпня 2021 року та на момент звернення позивача до суду проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідачем на систематичній основі чиняться перешкоди позивачу в користуванні належним їй майном, вчиняються дії, спрямовані на пошкодження належного позивачу майна та чиниться насильство у відношенні позивача ОСОБА_3 .

В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 посилається на обставини, згідно яких вона дійсно на періодичній основі перебуває в квартирі АДРЕСА_1 , зі згоди іншого співвласника вказаного жилого приміщення ОСОБА_5 . Однак, на постійній основі проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_2 . Будь-яких протиправних дій у відношенні позивача не вчиняє.

Дослідивши письмові матеріали справи, та всі наявні в матеріалах справи докази, суд констатує, що всупереч поясненням та твердженням позивача, факт постійного проживання відповідача ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 не доведений.

У підготовленому ОБСЄ науково-методичному посібнику «Застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя» розкривається питання концепції житла у розумінні статті 8 ЄКПЛ.

Термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome удома; у французькому «domicile» житло; місце проживання; а domicile вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у статті 379 Цивільного кодексу України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Беззаперечним є факт, згідно якого ОСОБА_4 систематично перебуває в квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, судом достовірно встановлено, і цього не заперечувалось безпосередньо позивачем ОСОБА_3 , що перебування ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 відбувається зі згоди іншого співвласника вказаної квартири ОСОБА_6 .

Суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_4 отримувала виклики суду саме за адресою АДРЕСА_2 . Крім того, під час виконання ухвали суду від 04 березня 2024 року про піддання ОСОБА_4 примусовому приводу в судове засідання, остання була виявлена поліцейськими Луцького РУП ГУНП у Волинській області саме за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 149).

Також протягом перебування даної цивільної справи в провадженні суду, а саме 03 вересня 2024 року, відповідач ОСОБА_4 залишила межі території України.

Також суд звертає увагу, що всупереч твердженням позивача щодо систематичного домашнього насильства, яке відповідач ОСОБА_4 чинить у відношенні позивача, суду належними доказами доведений лише один такий епізод встановлений постановою суду від 22 грудня 2023 року у справі № 161/18475/23. Відповідно до змісту вказаної постанови, ОСОБА_4 17.10.2023 року, близько 15 год. 00 хв. по АДРЕСА_3 , вчинила домашнє насильство фізичного та психологічного характеру щодо матері свого співмешканця, а саме висловлювала словесні образи, погрози, нанесла один удар предметом схожим на книжку по спині останньої, штовхала, вказані дії не спричинили тілесних ушкоджень. Суд звертає увагу, що зазначені події мали місце вже після звернення позивача до суду, та були підставою для збільшення позивачем розміру позовних вимог, однак, не підтверджують обставини, викладені саме в позовної заяві, які являють собою підстави позову.

Суд звертає увагу, що саме виселення особи з належної позивачу на праві спільної часткової власності квартири в порядку, передбаченому ЖК УРСР, або в порядку усунення перешкод в користуванні майном позивача, та усунення перешкод в користуванні майном позивачем як особою, що постраждала від домашнього насильства як один з заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - різними за своєю сутністю правовими інститутами.

Судом достовірно встановлено, що з заявою про видачу обмежувального припису у відношенні ОСОБА_4 позивач до суду не зверталася.

Та приймаючи до уваги факт, згідно якого постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_4 є саме АДРЕСА_2 . В свою чергу, перебування ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 , не носить постійного характеру, та відбувається зі згоди іншого співвласника вказаної квартири ОСОБА_6 .

Внаслідок чого, підстави для виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення повністю відсутні.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом достовірно встановлено, що позивачем обґрунтовано заподіяння їй моральної шкоди саме внаслідок домашнього насильства у відношенні позивача, перешкоджання відповідачем користування квартирою, та пошкодження майна, належного позивачу.

Однак, суд звертає увагу, що всупереч твердженням позивача, та її численним зверненням до органів Національної поліції України, суду належним чином доведений лише один епізод домашнього насильства у відношенні позивача з боку відповідача встановлений постановою суду від 22 грудня 2023 року у справі № 161/18475/23. Будь-які докази перешкоджання ОСОБА_3 з боку ОСОБА_4 користування квартирою АДРЕСА_1 відсутні, як і відсутні докази пошкодження відповідачем вказаної квартири та майна, що в ній заходилось.

Таким чином, суд констатує, що одноразовий епізод вчинення домашнього насильства у відношенні позивача з боку відповідача не може бути підставою для заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди в обсязі та за обставин, викладених в позовній заяві та для відшкодування позивачу такої шкоди.

А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 321, 326, 379, 391, 1167 ЦК України ст. 125, 130, 132 ЖК УРСР, ст.ст. 10-18, 81, 141, 263-268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позову до ОСОБА_4 про виселення особи з квартири, без надання іншого приміщення та стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення в повному обсязі

виготовлено 20 лютого 2025 року.

Суддя В.В. Ковтуненко