ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1529/24

Головуючий у першій інстанції Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/465/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Піцаном В.М.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Агропромисловий кооператив «Старосільський»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Агропромислового кооперативу «Старосільський» на заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АПК «Старосільський», в якому просила достроково розірвати договір оренди землі, укладений 15 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та відповідачем, предметом якого є земельна ділянка площею 5,1354 га, кадастровий номер: :05:000:0171, яка розташована на території Андріївської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та припинити речове право право оренди вказаної земельної ділянки, яке зареєстровано за АПК «Старосільський».

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що 15 серпня 2013 року між її батьком, ОСОБА_2 та АПК «Старосільський» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,1354 га строком на 15 років. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, а позивачка успадкувала належну йому земельну ділянку. За умовами п. 38 наведеного договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила достроково розірвати договір оренди землі, оскільки таке право сторони передбачено умовами укладеного правочину.

Заочним рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Розірвано договір оренди землі, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 серпня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та АПК «Старосільський», предметом якого є земельна ділянка (рілля) загальною площею 5,1354 га, кадастровий номер :05:000:0171, та припинено речове право право оренди указаної земельної ділянки, яке зареєстровано у встановленому законом порядку за АПК «Старосільський». Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АПК «Старосільський» просить скасувати рішення суду і закрити провадження у справі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в Господарському суді Запорізької області розглядається справа № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський». Оскільки відповідач перебуває у спеціальному правовому статусі у процедурі банкрутства, даний спір відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства має розглядатися судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство. Сторона відповідача вважає, що оскільки ініціювання спору та вимоги у справі заявлені в межах захисту майнових прав (права оренди) АПК ««Старосільський», їх розгляд має здійснюватися в межах справи про банкрутство юридичної особи незалежно від суб`єктного складу сторін такого спору.

Сторона відповідача просить стягнути з позивачки на користь АПК «Старосільський» витрати по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення у справі та апеляційної скарги на рішення суду в загальному розмірі 2 664,64 грн, а також 5 000 грн витрат на правову допомогу.

У наданому відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що АПК «Старосільський» на час вирішення спору не заперечував проти обставин, викладених у позовній заяві, та не спростував наведених у ній доводів.

Позивачка категорично заперечує проти передачі справи до господарського суду, указуючи, що заявлені нею вимоги є немайновими, спір не стосується питання формування активів боржника, а тому не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство. У матеріалах справи відсутні відомості щодо перебування на належній їй земельній ділянці певного майна відповідача, яке можливо було б вважати активом боржника, та яке в подальшому може бути направлено на погашення грошових вимог кредиторів боржника. Із посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, позивачка наголошує, що спір не стосується питання формування активу боржника, а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також просить врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 289/697/18 щодо цивільної юрисдикції спорів про розірвання договорів оренди.

У наданих письмових запереченнях ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами заяви щодо необхідності покладення на сторону позивача понесених відповідачем витрат по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, просить відмовити у її задоволенні. ОСОБА_1 наголошувала на тому, що звернення з цим позовом не є необґрунтованим та спрямоване виключно на захист в судовому порядку її законних прав та інтересів, оскільки право розірвати договір оренди успадкованої нею земельної ділянки чітко визначено умовами самого договору оренди, і саме через недобросовісну поведінку відповідача вона позбавлена можливості використовувати належне їй майно на власний розсуд.

Указувала, що лише після її звернення з позовом стало відомо про відкриття провадження у справі про банкрутство АПК «Старосільський». Питання обґрунтованості заявлених позовних вимог або зловживання процесуальними правами стороною позивача в апеляційній скарзі не підіймається. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом.

На думку позивачки, саме АПК «Старосільський», не обробляючи орендовані земельні ділянки, не сплачуючи орендну плату та обов`язкові платежі, протиправно не бажає повертати землі їх власникам, вирішуючи за їх рахунок фінансові проблеми юридичної особи, переводячи спір про розірвання договору оренди у іншу правову площину.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що до позивачки перейшло право власності на орендовану земельну ділянку в порядку спадкування після смерті орендодавця ОСОБА_2 , що, враховуючи приписи п. 38 спірного договору оренди землі, є підставою для розірвання договору. Позивачка як власник земельної ділянки має право відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 319 ЦК України володіти, користуватися, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і виявила категоричне бажання розірвати договір. Суд констатував, що у зв`язку з розірванням договору належить припинити речове право право оренди земельної ділянки, яке зареєстровано у встановленому законом порядку за АПК «Старосільський».

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 629485 від 14 квітня 2006 року ОСОБА_2 зазначений власником земельної ділянки загальною площею 5,69 га, розташованої на території Андріївської сільської ради Городнянського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10).

15 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та АПК «Старосільський» укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 надав, а АПК «Старосільський» прийняв в строкове платне користування земельну ділянку (рілля) площею 5,1354 га, кадастровий номер :05:000:0171, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, строк дії договору 15 років (а.с. 6-8).

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру від 06 червня 2024 року за АПК «Старосільський» зареєстровано речове право право оренди земельної ділянки площею 5,1364 га з кадастровим номером :05:000:0171 (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 2016 року, виданого державним нотаріусом Городнянської районної державної нотаріальної контори Тихоновою Є.М., спадкоємцем земельної ділянки площею 5,1354 га з кадастровим номером :05:000:0171, що розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 є його дочка, ОСОБА_1 (а.с. 12).

Наявність у приватній власності ОСОБА_1 земельної ділянки площею 5,1354 га з кадастровим номером :05:000:0171 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 грудня 2016 року (а.с. 13).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 квітня 2024 року відкрито провадження у справі про банкрутство АПК «Старосільський» та введено процедуру розпорядження майном боржника (а.с. 83-84).

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05 вересня 2024 року припинено процедуру розпорядження майном АПК «Старосільський»; припинено повноваження розпорядника майна боржника ОСОБА_3 ; визнано АПК «Старосільський» банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф. (а.с. 84 зворот-86).

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. Згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Оскаржуючи рішення суду, відповідач наголошував на тому, що заявлений до нього ОСОБА_1 позов повинен розглядатися Господарським судом Запорізької області в межах справи про банкрутство АПК «Старосільський».

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам ст. 20 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до п. 8 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (в редакції, чинній на час подання позову), на яку посилається сторона відповідача, як підставу для закриття провадження у справі, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Тобто, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги за участю боржника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25 квітня 2024 року відкрито провадження у справі № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський», введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05 вересня 2024 року АПК «Старосільський» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Усталеною є судова практика щодо розгляду усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, у справі про банкрутство лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах саме цієї справи. Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г, від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі № 334/5073/19.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, виходячи з положень п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, аналогічні положення містяться у п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедури банкрутства, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений ПК України. Крім того, до спорів, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, також відносяться спори про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у таких спорах належать до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України.

Оскільки вимоги позивача (боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство) про визнання недійсним правочину не підлягають вартісній оцінці та є немайновими, а результати їх розгляду не вплинуть на обсяг ліквідаційної маси цього товариства, тому немає підстав стверджувати, що на такі позовні вимоги поширюються норми права щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 707/149/22, від 15 березня 2023 року у справі № 711/7709/19, від 20 вересня 2023 року у справі № 201/5683/22.

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 289/697/18 Верховний Суд зазначив, що спір за позовом орендаря, щодо якого порушено справу про банкрутство, про розірвання договорів оренди земельних ділянок не входить до числа тих, що належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям «власність» за змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового. Оскільки суди не встановили, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно позивача, яке можна було б вважати активом боржника, що у подальшому може бути направлений на погашення грошових вимог кредиторів боржника, тому його позовні вимоги є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, у зв`язку з чим не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство позивача та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 927/379/17 зауважив, що за змістом ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства у разі, якщо боржник не є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство боржника.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновий у розумінні положень цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18(916/1051/20).

На час вирішення спору судом першої інстанції частину 5 ст. 93 ЗК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX викладено у наступній редакції: «5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством».

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» від 02 травня 2023 року № 3065-IX ч. 5 ст. 93 ЗК України викладено у такій редакції: «5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством».

Наведеними змінами, внесеними законами України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX та від 02 травня 2023 року № 3065-IX до ч. 5 ст. 93 ЗК України, розширено повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення без погодження з її власником, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.

Тобто, законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником. Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 904/9875/21.

На думку колегії суддів, не впливають на вирішення питання щодо підвідомчості цього спору правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 289/697/18 щодо цивільної юрисдикції спорів про розірвання договорів оренди, оскільки наведені висновки суду касаційної інстанції узгоджувались з діючим на час їх ухвалення земельним законодавством, яке зазнало змін на час вирішення цього спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (в редакції, чинній на час подання позову), господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, крім усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник; і спори щодо інших вимог до боржника. З огляду на це, апеляційний суд відхиляє доводи позивачки про те, що заявлені нею вимоги не є майновими, а отже мають вирішуватись лише в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

З огляду на положення ч. 5 ст. 93 ЗК України, із змінами, внесеними законами України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX та від 02 травня 2023 року № 3065-IX, якими законодавцем надано права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з її власником, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.

На думку апеляційного суду, правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №289/2217/17 також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на зміни у законодавстві, внесені законами України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX та від 02 травня 2023 року № 3065-IX.

Таким чином, задоволення вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки та припинення права оренди земельної ділянки вплине та змінить розмір ліквідаційної маси боржника, в тому числі і обсяг грошових зобов`язань боржника АПК «Старосільський».

Апеляційний суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що з огляду на зміни в земельному законодавстві, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, право оренди не може вважатись немайновим активом. Отже, вирішення цього спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим пов`язане зі здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства. Тобто, саме Господарський суд Запорізької області є судом, встановленим законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом ОСОБА_1 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Таким чином, ОСОБА_1 може звернутись до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією у визначений строк або скористатись правом на касаційне оскарження цього судового рішення.

За змістом ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу АПК «Старосільський» належить задовольнити, а оскаржуване заочне рішення скасувати із закриттям провадження у справі. Позивачці належить роз`яснити, що розгляд даної справи віднесено до господарської юрисдикції, а також наявне у неї право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення даної справи за встановленою юрисдикцією.

Вирішуючи клопотання відповідача про відшкодування на його користь витрат по сплаті судового збору за перегляд заочного рішення та за подання апеляційної скарги на рішення суду в загальному розмірі 2 664,64 грн, а також витрат на правову допомогу в сумі 5 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 , 2 ст. 141 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 760/30077/19 констатувала, що у разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та за наявності заяви позивача про направлення справи для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією розгляд такої справи не закінчується і продовжується компетентним судом, за результатом якого й буде здійснено розподіл судових витрат. У такому разі остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, здійснюватиме суд за результатами розгляду справи.

Таким чином, подання позивачем заяви (у разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) про направлення справи за встановленою юрисдикцією унеможливлює вирішення питання відшкодування судових витрат.

У цій справі провадження закривається у зв`язку з тим, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду, тобто апеляційним судом спір по суті не вирішувався і відповідно відсутній висновок щодо обґрунтованості/безпідставності позовних вимог. Постанова апеляційного суду в даному випадку не є остаточним судовим рішенням, ухваленим за наслідками судового розгляду, і правом на подачу заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією ОСОБА_1 ще не скористалася, оскільки десятиденний строк для подачі такої заяви відліковується від дня отримання постанови апеляційного суду. Отже, на час вирішення заявленого відповідачем клопотання щодо відшкодування судових витрат, Чернігівський апеляційний суд не є тим судом, який уповноважений здійснювати їх розподіл, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання АПК «Старосільський» про відшкодування судових витрат належить відмовити.

Керуючись ст. 141, п. 1 ч. 1 ст. 255, 367, 374, ч. 1 ст. 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Агропромислового кооперативу «Старосільський» задовольнити частково.

Заочне рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Агропромислового кооперативу «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі закрити.

Роз`яснити позивачці, що розгляд цієї справи віднесено до господарської юрисдикції, та її право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова