УХВАЛА

18 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 357/10802/23

провадження № 61-1438ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 17 грудня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про конфіскацію земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 1/2 частку земельної ділянки, з кадастровим номером :04:012:0002, площею 4,1267 га, яка знаходиться на території Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області та на праві власності належить ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 29 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

У листопаді 2024 року представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Козачков В. Л. через підсистему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути на користь ОСОБА_2

10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Козачкова В. Л. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з Білоцерківської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи оскаржене судове рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд вказав, що:

- у відзиві на апеляційну скаргу адвокат Козачков В. Л. зазначив, що

ОСОБА_2 очікує понести судові витрати, орієнтовний розмір яких становить 10 000 грн, тобто зробив відповідну заяву про розподіл судових витрат у частині витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі;

- із заявою про ухвалення додаткового судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Козачков В. Л. звернувся протягом п`яти робочих днів після ухвалення рішення суду;

- на підтвердження вимог до суду апеляційної інстанції адвокатом було надано: договір про надання правничої допомоги №47 від 13 листопада

2023 року, укладений між Адвокатським бюро «Козачкова Віталія» та ОСОБА_2 ; додаткову угоду №1 від 09 серпня 2024 року до договору про надання правничої допомоги №47 від 13 листопада 2023 року, згідно з якою визначено, що винагорода адвокатського бюро за надання правової допомоги, обсяг якої визначено в пункті 1 даного додатку до договору, становить 10 000 грн без ПДВ; акт приймання-передачі наданих послуг

від 29 жовтня 2024 року; детальний опис та розрахунок витрат на правничу допомогу від 29 жовтня 2024 року; рахунок на оплату №9 від 30 жовтня

2024 року;

- письмових клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу із обґрунтуванням неспівмірності їх розміру прокурор не подав;

- колегія суддів вважала розумними та співмірними із наданою допомогою заявлений до відшкодування розмір витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу.

31 січня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 17 грудня 2024 року (повний текст постанови складено 10 січня 2025 року), яку просить скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Козачкова В. Л. про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що адвокат Козачков В. Л. до переліку наданих послуг включив: аналіз апеляційної скарги, прибуття до приміщення суду; подачу відзиву на апеляційну скаргу, водночас ці послуги по суті мають організаційний характер і є складовими підготовки та направлення відзиву на апеляційну скаргу та не є послугами з надання правничої допомоги. Звертає увагу, що у цій справі в суді апеляційної інстанції відбулось лише одне судове засідання тривалістю близько 20 хвилин, за результатами якого винесено постанову від 29 жовтня 2024 року. Вважає, що оскільки адвокатом було складено лише один процесуальний документ та він був присутнім лише в одному судовому засіданні, то заявлений розмір судових витрат 10 000 грн є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Доводами касаційної скарги також є те, що у даній справі прокурором було подано позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, яке є безпосередньо стороною у справі, а тому судові витрати не можуть бути стягнуті з органу прокуратури.

Крім того, в системі органів прокуратури Білоцерківська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, а тому за її рахунок не можуть бути компенсовані витрати на правничу допомогу ОСОБА_2 .

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Підставою касаційного оскарження судового рішення прокурор зазначає

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, у постановах Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20, від 28 вересня2022 року у справі № 534/14/20.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених у касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина дванадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Апеляційний суд, оцінивши докази, надані представником ОСОБА_2 на підтвердження її витрат на правничу допомогу, врахувавши критерії складності справи і розумності судових витрат, а також відсутність заперечень щодо неспівмірності цих витрат, дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 та стягнення на її користь витрат у розмірі 10 000 грн.

Щодо посилання заявника на те, що прокурором було подано позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, а Білоцерківська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, на позивача у разі відмови в позові (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, здійснює прокуратура.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано зокрема у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частина перша якої визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в підпунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, підпунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року

у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі

№ 587/430/16-ц, пункті 21 постанови від 15 січня 2020 року у справі

№ 698/119/18, пункті 35 постанови від 18 березня 2020 року у справі

№ 553/2759/18, підпункті 8.5 постанови від 06 липня 2021 року у справі

№ 911/2169/20).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі

№ 761/3884/18).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

№ 587/430/16-ц).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

При цьому частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав представництва.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20.

Отже, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного уповноваженого органу, прокурор не замінює цей орган у судовому процесі, однак і не виконує функцію його представництва, оскільки представляє державу та є окремим самостійним суб`єктом звернення.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина п`ята статті 56 ЦПК України).

Органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду (частина перша статті 57 ЦПК України).

За змістом наведених положень процесуального закону прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

З урахуванням наведеного, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.

Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21.

Отже доводи заявника про те, що судові витрати мають бути покладені на Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, а не на орган прокуратури, є помилковими.

Сама по собі вказівка апеляційного суду на необхідність компенсації витрат третьої особи на правничу допомогу Білоцерківською окружною прокуратурою не перешкоджає виконанню (зокрема й добровільному) оскарженої постанови та не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, відповідає висновкам Верховного Суду з питань застосування норм права у подібних правовідносинах, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі № 357/10802/23.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников