Справа № 442/3523/24 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/2094/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Салата Я.І.

з участю: представника відповідача-адвоката Білеки Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 442/3523/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

30 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 11 листопада 2015 року по 14 вересня 2023 року перебував з відповідачем у трудових відносинах.

14 вересня 2023 року його звільнено з роботи за угодою сторін, однак після звільнення з ним не було проведено розрахунку, а саме: не виплачена заробітна плата за другу половину липня з 15 липня 2023 року по 31 липня 2023 року, за серпень 2023 року та заробітна плата за першу половину вересня з 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2024 року та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

Звернувшись із листом до ТОВ «Дієса» про надання йому довідки про розмір заробітної плати, як була йому нарахована у 2023 році, але не виплачена, довідки про розмір нарахованої компенсації за 34 невикористаних календарних днів щорічної відпустки, яка повинна була бути йому виплачена при звільненні, отримав розрахунковий листок за вересень 2023 року, згідно з яким при звільненні йому було нараховано 51915,72 грн., а саме: компенсація відпустки 21478,14 грн., залишок невиплаченої заробітної плати за липень 2023 року та заробітна плата за серпень 2023 року 28523,33 грн., оплата простою за період з 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року 1914,25 грн.

Загальна сума до виплати позивачу скала 47354,20 грн, загальнообов`язкові відрахування 4561,52 грн.

В подальшому, відповідач провів з ним розрахунок за першу половину липня 2023 року.

Розрахунок за другу половину липня станом на день подачі позовної заяви з ним не проведений.

Згідно розрахункового листка за вересень 2024 року, отриманого позивачем від відповідача, станом на 01 вересня 2023 року борг ТОВ «Дієса» по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 28523,33 грн. Дана заборгованість включає в себе борг за другу половину липня та за серпень 2023 року.

3 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року відповідачем було оголошено простій. Час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно розрахункового листка за вересень 2023 року, отриманого позивачем від відповідача, ТОВ «Дієса» заборгувало позивачу 1914,25 грн. оплати простою за період 01 вересня 2023 року 14 вересня 2023 року.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати, вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року складає 99437,07 грн. (129 днів х770,83 грн. середньоденної заробітної плати)

ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача невиплачену йому заробітну плату за період з 15 липня 2023 року по 31 серпня 2023 року в сумі 28523,33 грн, компенсацію за 34 календарних дні невикористаної відпустки в сумі 21478,14 грн., оплату простою за період з 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року в сумі 1914,25 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року у розмірі 99437,07 грн., а всього 151352,79 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» в користь ОСОБА_1 : невиплачену заробітну плату за період з 15 липня 2023 року по 31 серпня 2023 року в сумі 28523,33 грн, компенсацію за 34 календарних дні невикористаної відпустки в сумі 21478,14 грн, оплату простою за період з 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року в сумі 1914,25 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 у розмірі 76983,33 грн, а всього: 128899,05 грн з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» 1211,20 грн судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржила керівниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» - Вітинська Віра Володимирівна. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що перед працівниками дійсно виникла заборгованість, однак така виникла внаслідок обставин непереборної сили, саме ведення воєнного стану. Торгово промислова палата підтвердила, що торгова мережа «Ельдорадо», до якої належить ТОВ «Дієса», зазнала значних збитків через ракетні удари по їхніх складах та магазинах у різних містах. Відповідачем подано позови до держави агресора російської федерації, в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення заподіяних збитків.Спричинення ТОВ «Дієса» матеріальних збитків збройною агресією стало підставою для неможливості забезпечення ними взятих на себе зобов`язань, в тому числі по своєчасній виплаті заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду відступила від Висновку Верховного Суду висвітленого в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні ст.617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Ними отримано сертифікати, згідно яких встановлено, що ТОВ «Дієса» (все підприємство включаючи всі відділи та філії) знаходилися та знаходиться під дією непереборної сили на які товариство не може вплинути. Сертифікати засвідчують форс-мажорні обставини.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, в розмірі 28523,33 грн, в іншій частині позову просить відмовити, а також вирішити питання судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вважає рішення законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Звертає увагу, що в даному конкретному випадку відповідач не довів і не намагався довести, що невиплата заробітної плати при звільненні стала наслідком форс мажорних обставин. Зокрема, зазначає, що сертифікат №3000-24-0827 від 23.04.2024 року виданий Київською ТПП не являється безсумнівним доказом наявності форс-мажоржних обставин,які б звільняли відповідача від обов`язку виплати заробітної плати та відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Звертає увагу, що до 14.09.2023 року, тобто півтора року з моменту введення воєнного стану відповідач оплачував зарплату позивачу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Дієса» Білеки Ю. І. на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 з 11.11.2015 по 14.09.2023 працював у ТзОВ «Дієса» (а.с.8 зворот)

На підставі наказу №Z00/13/09/007 від 14.09.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади продавця консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. У наказі зазначено: виплатити компенсацію за 34 невикористаних календарних дні відпустки (а.с.9).

Як вбачається з Розрахункового листка за вересень 2023 року ТОВ «Дієса» ОСОБА_1 нараховано: компенсацію за 34 дні відпустки: 21478,14 грн., оплата простою (9 днів) 1914,25 грн., борг підприємства на початок місяця: 28523,33 грн.(а.с.31)

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, вбачається, що останні нарахування ОСОБА_1 були проведені : у травні 2023 року - 15984,75 грн. (31 день), у червні 2023 року 20418,19 грн. (30 днів) (а.с.10).

Задовольяняючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, суд виходив з того, що право позивача на отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку порушене, що підтверджується належними доказами,а тому підлягає захисту.

Відповідач фактично не оскаржує рішення в цій частині, тому суд апеляційної інстанції не надає йому оцінки.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що у день звільнення позивача, відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не провів з ним повного розрахунку, не здійснив всіх виплат, які підлягали виплаті при звільненні, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення виплатити працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення.

Згідно з роз`ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» визнає наявну у нього перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку , однак поосилається на те, що такі виникли внаслідок форс мажорних обставин.

Визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

Обгрунтовучи відсутність своєї вини в порушенні строків виплати працівникам, в тому числі і позивачу, належних їм сум при звільненні, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» посилалося на те, що внаслідок ракетно-бомбових ударів регулярних військових формувань рф торгова мережа «Eldorado» Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» зазначала значних збитків, оскільки ракетним ударом знищено товарні запаси на центральному складі, товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполі, Херсоні, Ірпіні, Бучі, Мелітополі, Бердянську, Новій Каховці, частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова, втрачений контроль над активами, що знаходяться на тимчасово окупованих територіях, що, як вважає відповідач, свідчить про наявність обставин непереборної сили.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався, в тому числі і на час розгляду справи в суді.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія рф проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю в частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 10 Закону роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Судова практика одностайна в тому, що обставини непереборної сили повинні бути підтверджені документально (Постанова ВС від 15 лютого 2022 р. у справі № 910/4532/21). Такими доказами можуть бути, зокрема, сертифікат ТПП України. При цьому, щоб засвідчити форс-мажорні обставини, особі необхідно звернутися до ТПП, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання

Сертифікатом №3000-240827 від 23 квітня 2024 року про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Київська торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для ТЗОВ «Дієса»: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Квітневе, вул.. Гоголівська, 1-А, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса» щодо обов`язку (зобов`язання) вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці.

В сертифікаті №3000-240827 від 23 квітня 2024 року зазначено період дії вищезазначених форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року;дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року(а.с.79-85).

Припинення трудових відносин позивача з відповідачем відбулося під час дії форс-мажорних обставин, засвідчених Київською торгово-промисловою палатою у сертифікаті № 3000-240827 від 23 квітня 2024 року.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку що між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом №3000-240827 від 23 квітня 2024 року, та неможливістю належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» обов`язку із своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача є причинно-наслідковий зв`язок.

Невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що виключає вину відповідача у непроведенні повного розрахунку з працівником в день його звільнення, а відтак вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність вини ТзОВ «Дієса» у несвоєчасній виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку немає.

У постанові від 24 жовтня 2019 р. у справі № 266/4637/18 Верховний Суд дійшов висновку про відсутність вини роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати, встановивши, що у трудових правовідносинах виникли обставини, які не можна було передбачити чи відвернути, та у період існування яких роботодавець був позбавлений можливості виконати зобов`язання щодо оплати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76983,33 грн., то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1581,60грн.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2024 року скасувати в частині стягнення із ТзОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за період затримки розрахунку з 15.09.2023 року до 13.03.2024 року в розмірі 76983,33 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнутии з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» сплачений судовий збір в розмірі 1581,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк