КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 755/3459/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1395/2025Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Кравченко А.С.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Ярослав Вікторович, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що 23.02.2022 ОСОБА_3 прибув за адресою АДРЕСА_1 з метою зміни замків у вхідній двері вказаної квартири, про що їй стало відомо з дзвінка сусідів, свої дії він обґрунтовував тим, що придбав квартиру, яка належала їй на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 липня 2000 року, на прилюдних торгах.

При цьому відповідач надав термін для вивезення речей із квартири до 15.03.2022, про що змусив надати йому розписку. У відповідача в наявності на цей час ключі від квартири, він має вільний доступ до квартири, однак звільнити квартиру позивач не має можливості, оскільки іншого житла для проживання у неї немає. Вважала дії відповідача протиправними, а саме самоуправством, оскільки без згоди володільця, без повідомлення, без надсилання претензій, вимог, проникати до майна, в якому проживають мешканці, знаходяться їх особисті речі, неприпустимо.

Вказувала, що після отримання від приватного виконавця Бережного Я. В. акту про реалізацію предмета іпотеки, вона одразу звернулася до ОСОБА_3 з листом, що це майно є її єдиним майном для проживання та вселення його без відповідного судового рішення можуть бути кваліфіковані за статтями 162, 187 КК України.

Вказувала також, що квартира, яка стала предметом іпотеки, придбана не за кошти банку, у разі виселення особі, яку виселяють з такої квартири, повинне бути надане інше житлове приміщення, і що тривалий час проживання в спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи тривалість її зв`язку з квартирою не лише місцем проживання, а й правом власності, відповідно до норм чинного законодавства України та міжнародного права, є всі підстави вважати, що вона не втратила право користування, володіння цим майном, навіть після набуття права власності новим власником.

Зазначала, що банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Вирішуючи питання задоволення своїх вимог за рахунок реалізації іпотечного майна банк обійшов вимогу про виселення, а тому жодним судовим рішенням не вирішено питання виселення ОСОБА_2 з наданням постійного жилого приміщення для її проживання, створивши конфлікт між новим власником та попереднім.

У зв'язку з зазначеним, ОСОБА_2 просила:

- визнати її такою, що не втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 ; зобов`язати відповідача не чинити перешкоди користуванні та володінні житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 шляхом заборони йому вільного доступу до спірної квартири без судового рішення про виселення ОСОБА_2 із визначеним у ньому іншого житлового приміщення для її постійного проживання;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2023, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2023, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23.11.2023 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 05.07.2023 в частині вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що не втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 змінено та викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 05.07.2023 в частині позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та володінні житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 , шляхом заборони йому вільного доступу до спірної квартири без судового рішення про виселення позивача із визначеним у ньому іншого житлового приміщення для її постійного проживання скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановлено, що з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Дніпровського районного суду м. Києва від .04.04.2023 та постанова Київського апеляційного суду від 05.07.2023 в скасованій та зміненій частинах втрачають законну силу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.05.2024 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: АТ "УкрСиббанк", приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Я.В., про усунення перешкод у здійснення права користування майном відмовлено (т. 2, а.с. 50-54).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись не неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, в обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не дотримався вимог про обов`язковість врахування висновків Верховного Суду під час нового розгляду справи, а також не застосував до спірних правовідносин практику Європейського Суду щодо забезпечення балансу інтересів сторін при виселенні особи з житла та втручання в право особи на повагу до свого житла органів державної влади (т. 2, а.с. 56-64).

У судовому засіданні представник позивачки апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2000 належала квартира АДРЕСА_2 .

10.10.2008 приватним нотаріусом Васильківською В. С. зареєстровано обтяження на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 10.10.2008 № 95090.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2019 у справі №755/17733/17 позов «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості в сумі 527286 грн. перед ПАТ «УкрСиббанк».

Зазначеною постановою встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням Закону України "Про іпотеку" за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

05.07.2021 приватним виконавцем Бережним Я.В. відкрито виконавче провадження № 65976837 з примусового виконання виконавчого листа № 755/17733/17, виданого на підставі постанови Київського апеляційного суду від 12.11.2019 в справі №755/17733/17.

У липні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бережного Я. В. з заявою щодо застосування заходів з дотриманням вимог чинного законодавства, повідомляючи, що її квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та з заявою про повернення виконавчого документа стягувачу.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до Міністерства юстиції України зі скаргою щодо порушення приватним виконавцем правил професійної етики та грубого порушення чинного законодавства в межах проведення виконавчих дій, за наслідками проведення позапланової виїзної перевірки Міністерством юстиції України складено довідку від 27.09.2021, згідно якої виявлено порушення приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У серпні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про визнання виконавчого листа № 755/17733/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що не підлягає виконанню.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до АТ «Укрсиббанк» з заявою, в якій повідомляла, що має намір захищати своє майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 у разі виставлення його на торги, оскільки воно є єдиним місцем її проживання.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця Бережного Я.В. та просила зобов`язати приватного виконавця повернути виконавчий лист № 755/17333/17 стягувачу.

25.10.2021 проведено електронні торги з реалізації квартири. Відповідно до протоколу №559383 від 10.11.2021 переможцем торгів визначено відповідача.

Згідно з актом про реалізацію предмета іпотеки від 25.11.2021 ОСОБА_3 є переможцем електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_2 .

12.01.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д.В. видане свідоцтво, яким на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки від 25.11.2021 посвідчене право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , а також здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане майно на підставі даного свідоцтва.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири є ОСОБА_3 .

Так, положеннями ч.1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

При цьому, власник за правилами цієї статті може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику.

При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні своїх правомочностей.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 523/4591/16-ц та у постанові від 16.02.2021 у справі № 127/33179/19.

Разом з тим, згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, підставою звернення до суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказана позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 та від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для задоволенні своїх позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням, посилалася на те, що без відповідного рішення суду про її виселення зі спірної квартири відповідач не має законного права мати вільний доступ до цього житла, адже, враховуючи тривалість її зв`язку з квартирою не лише місцем проживання, а й правом власності, вона не втратила право користування, володіння цим майном, навіть після набуття права власності новим власником.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, обраний позивачкою спосіб захисту про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні та володінні житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 , шляхом заборони йому вільного доступу до спірної квартири без судового рішення про виселення ОСОБА_2 із визначеним у ньому іншого житлового приміщення для її постійного проживання не відновить її право на користування квартирою, оскільки власником квартири є відповідач на підставі свідоцтва від 12.01.2022, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Д.В., яке позивачкою не оспорювалося.

При цьому, чинним законодавством не передбачено такого способу захисту, як заборона власнику майна мати доступ до такого майна без відповідного рішення суду.

Більш того, звернення до суду з позовом про виселення є правом відповідача, а не його обов'язком, як помилково вважає позивачка.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду під час нового розгляду справи, а також не застосування до спірних правовідносин практику Європейського Суду щодо забезпечення балансу інтересів сторін при виселенні особи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є безпідставними, адже, як вбачається зі змісту окражуваного рішення, суд врахував вказівки Верховного Суду при новому розгляді справи, однак правомірно відмовив позивачці у задоволенні її позовних вимог через невірно обраний спосіб захисту, що узгоджується з вимогами закону і з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Ярослав Вікторович, про усунення перешкод у здійсненні права користування майном - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова