ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 490/7182/23

провадження № 61-16484св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Салівонський Олексій Миколайович, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2024 року в складі судді Шолох Л. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про встановлення факту батьківства.

В обґрунтування позову вказала, що з 1998 року до березня 2022 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 1998 році після придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оформленої на її ім'я, вони почали проживати разом у цьому житлі без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка ОСОБА_5 . Відомості про батька дитини були записані на підставі частини першої статті 135 СК України за вказівкою матері.

З моменту народження дитини ОСОБА_4 називав її своєю дочкою, підтверджуючи той факт, що є її біологічним батьком, брав участь у її навчанні та вихованні, відвідував святкові вистави за участю дітей, був знайомий з вихователями, забирав дитину додому, забезпечував родину та піклувався про дочку та її матір. Дитина зареєстрована по-батькові « ОСОБА_6 », що додатково підтверджує факт спорідненості ОСОБА_2 із дитиною. Крім того, у свідоцтві про народження у графі «Батько» записано « ОСОБА_7 » та у витязі з Державного реєстру актів у графі «Відомості про батька» записано « ОСОБА_7 ». Доказом на підтвердження батьківства ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_5 є також зазначення у свідоцтві про хрещення останньої за прізвищем батька « ОСОБА_8 ».

У 2016 році вона з ОСОБА_4 змінила місце проживання, після спільного придбання квартири за адресою:, АДРЕСА_2 , де вони приживали однією сім`єю до 15 березня 2022 року.

11 березня 2022 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все належне йому майно заповідав дочці - ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, у зв`язку із чим за її заявою як законного представника малолітньої дитини ОСОБА_5 26 серпня 2022 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Чорною Л. С. заведено спадкову справу №142/2022.

За свого життя померлий та вона мали намір за спільною заявою звернутися до органу державної реєстрації актів цивільного стану з метою внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_5 , зазначивши ОСОБА_4 її батьком, але не встигли. На її переконання дитина має право знати свого батька та цього прагнув сам ОСОБА_4 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт батьківства ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- внести зміни до актового запису № 1028 від 03 грудня 2011 року, складеного міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зазначити батьком дитини громадянина України - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінивши прізвище дитини з ОСОБА_9 на ОСОБА_8 , ім`я, по-батькові, місце народження та дату народження дитини залишити без змін.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2024 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі як відповідача.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Виключено з актового запису № 38761028 від 03 грудня 2011 року про народження ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Херсон, зробленого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, відомості про батька ОСОБА_10 .

Внесено зміни до актового запису № 38761028 від 03 грудня 2011 року про народження ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Херсон, зробленого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, зазначивши батьком дитини громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внесено зміни до актового запису № 38761028 від 03 грудня 2011 року, зробленого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_8 ».

Урахувавши визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , яка є рідною матір`ю померлого ОСОБА_4 , показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо встановлення факту батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У грудні 2024 року адвокат Салівонський О. М. від імені ОСОБА_3 подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 19 серпня 2021 року у справі № 677/1893/18, від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 за життя був публічною особою, перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу вони мають сина. Водночас за життя ОСОБА_4 ніколи публічно не згадував про те, що у нього є дочка.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не залучив до участі у розгляді справи сина померлого ОСОБА_13 , 1987 року народження, не врахувавши, що судовим рішенням у цій справі вирішено питання про права та обов`язки останнього як спадкоємця ОСОБА_4 , що на переконання заявника є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції не роз'яснив право сторонам, у тому числі і ОСОБА_3 та її представнику, право на заявлення клопотання про призначення судової медичної експертизи.

З приводу оскарження заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , заявник вказала, у провадженні суду перебуває за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним (справа № 766/1503/23).

Суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив клопотання позивачки про допит свідків та узяв їх до уваги.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками зазначено: батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 6 від 05 вересня 2013 року відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до свідоцтва від 20 січня 2012 року, виданого Українською православною церквою Миколаївської єпархії, 20 січня 2012 року над ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , здійснено таїнство хрещення та миропомазання.

Згідно із заповітом, який зареєстровано приватним нотаріусом херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Нікодоном О. О. 11 березня 2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповів все належне йому майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.Після його смерті приватними нотаріусами заведені дві спадкові справи, підставою для заведення яких є звернення із заявами про прийняття спадщини за законом - ОСОБА_3 та за заповітом - ОСОБА_1 , як законної представниці малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Матір померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову ОСОБА_5 , у якій вказала, що неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дійсно дочкою її сина ОСОБА_4 .

У травні 2022 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства (справа № 490/1819/22).

Постановою Верховного Суду від 30 червня 2023 року залишено без змін постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду.

Відповідно до відповідей Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру та Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 22 листопада 2024 року, наданих на адвокатський запит представника ОСОБА_1 - адвоката Юлії Мотельчук, відсутні методики, методи та технічне обладнання для встановлення споріднення між бабусею та онукою у випадку, якщо можлива спорідненість відбувається по лінії батька.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків.

Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України.

Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Верховний Суд в постановах від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

Колегія суддів враховує, що саме висновок експертизи з питання походження дитини є одним з ключових доказів та підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку.

У справі, що переглядається, встановлено, що на заперечення позовних вимог відповідачка ОСОБА_2 не надала висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи та не зверталась до суду із клопотанням про її призначення. На її переконання суд апеляційної інстанції мав обов`язок з метою повного та всебічного з`ясування обставин справи роз`яснити таке право сторонам та сприяти у проведенні такої експертизи.

Згідно з положеннями статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Верховний Суд у постановах від 11 липня 2023 року в справі № 449/433/22 (провадження № 61-4176св23), від 17 лютого 2021 року в справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) виснував, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій правильно застосували наведені вище норми матеріального права, дали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, визнання позову матір'ю померлого - відповідачкою ОСОБА_2 , з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про доведеність факту батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також похідних вимог про внесення змін до актового запису про народження дитини.

Доказами, оцінивши які, суди дійшли до переконання про доведеність позовних вимог є: свідоцтво та актовий запис про народження малолітньої ОСОБА_5 ; копії фотознімків; заповіт, складений ОСОБА_4 на користь малолітньої ОСОБА_5 ; заява відповідачки ОСОБА_2 про визнанням позовних вимог, а також показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Заперечуючи вказаний факт, відповідачка в порядку, передбаченому статтею 81 ЦПК України, не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів, побудувавши їх на припущеннях.

Так, на переконання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як публічна особа ніколи публічно не згадував про те, що у нього є дочка, натомість у соціальних мережах та декларації вказував про наявність у нього лише однієї дитини - ОСОБА_13 , 1987 року народження.

Проте, ці аргументи були перевірені судами попередніх інстанцій і з урахуванням установлених обставин спростовані під час розгляду справи з посиланням на оцінку сукупності зібраних у справі доказів, в тому числі оцінки їх на предмет належності і допустимості.

Надаючи оцінку аргументам відповідачки ОСОБА_3 щодо обов`язкового проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано їх відхилив з огляду на те, що на підтвердження заявлених у цій справі позовних вимог позивачка надала достатньо доказів, оцінка яких у сукупності дала суду першої інстанції підстави для висновку про визнання ОСОБА_4 за життя свого батьківства щодо малолітньої ОСОБА_5 та встановлення відповідного факту батьківства. Проте, заперечуючи факт батьківства, відповідачка ОСОБА_3 на виконання засад диспозитивності цивільного процесу не спростувала подані позивачкою докази і встановлені на їх підставі обставини, правом на заявлення суду клопотання про призначення відповідної експертизи, з метою спростування доводів позивача про факт батьківства, не скористалась.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв'язку із відмовою у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі сина померлого - ОСОБА_13 , 1987 року народження, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що таке клопотання було правильно вирішено ухвалою суду від 26 серпня 2024 року з підставним посиланням на те, що така процесуальна дія жодним чином не порушує права та інтереси відповідачки ОСОБА_3 .

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів скарги ОСОБА_3 про неналежність доказів, а саме письмових показань свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , отриманих адвокатом позивачки, вказавши, що ці свідки були допитані в суді апеляційної інстанції та дали суду аналогічні покази.

При вирішенні спору в цій справі колегія суддів зауважує, що визнання ОСОБА_4 батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 відповідає інтересам малолітньої дитини, дані про батька якої наразі зазначені зі слів матері. Негативних наслідків для дитини судами не встановлено.

Колегія суддів також враховує психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька, носити його прізвище.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження№ 61-18333св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 277/836/16-ц, (провадження № 61-48029св18), від 08 березня 2023 року в справі № 205/5698/21 (провадження № 61-564св23), на які підставно посилався місцевий суд. Ця правова позиція є незмінною.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 19 серпня 2021 року у справі № 677/1893/18, від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18, від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Салівонський Олексій Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович