ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 756/2521/17

провадження № 61-18149св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левашов Олександр Геннадійович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Тверська І. В., служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус КМНО Левашов О. Г., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора.

Позов мотивував тим, що 05 березня 2008 року він уклав з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК (далі - АКБ СР «УКРСОЦБАНК») кредитний договір № 144/79122 на суму 147 927 дол. США зі сплатою 12,5 % річних, зі строком погашення такого кредитного зобов`язання до березня 2023 року.

У якості забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 05 березня 2008 року позивач та АКБ СР «УКРСОЦБАНК» уклали іпотечний договір № 35.02-09/179, за умовами якого, з урахуванням внесених його сторонами змін від 01 вересня 2016 року, передбачено, що позивач (іпотекодавець) передав в іпотеку банку (іпотекодержателю) належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

05 вересня 2016 року ПАТ «УКРСОЦБАНК», який є правонаступником АКБ СР «УКРСОЦБАНК», відступило ТОВ «СВ Фінанс» права вимоги за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 144/79122 та іпотечним договором від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179, яке в подальшому відступило право вимоги громадянину ОСОБА_2

13 жовтня 2016 року державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Тверська І. В. провела реєстрацію права власності на квартиру, що була предметом іпотеки, незважаючи на те, що на час вчинення вказаної реєстраційної дії на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 березня 2014 року № 39986614 та від 10 лютого 2014 року № 41865077.

Тож позивач вважає, що вказана реєстраційна дія була вчинена з порушенням вимог статті 4 іпотечного договору та пункту 65 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у спосіб, що не передбачений статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

28 грудня 2016 року позивач та ОСОБА_2 уклали угоду про порядок врегулювання взаємовідносин, якою зафіксовано факт передачі ОСОБА_1 частини суми заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 та визначено залишкову суму боргу без визначення чітких строків та порядку їх виплати.

Проте, 07 грудня 2016 року належна позивачу квартира, що є предметом договору іпотеки, поза його волею була відчужена ОСОБА_2 на користь його дружини ОСОБА_3 та їхніх спільних малолітніх дітей шляхом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., зареєстрованого в реєстрі за № 917.

Про це позивачу стало відомо лише 09 лютого 2017 року, в результаті чого, з метою захисту своїх порушених прав, він звернувся до суду з відповідним позовом.

Неправомірно набуту у власність ОСОБА_2 спірну квартиру № 805 , яка відповідно до ухвали суду від 21 лютого 2017 року знаходилася під забороною відчуження, відповідачі поділили на два об`єкта нерухомості, а саме на квартиру № 805/1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000) та квартиру № 805/2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000), після чого державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Левашов О. Г. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 травня 2017 року та провів державну реєстрацію права власності на зазначені новоутворені об`єкти нерухомого майна.

Також позивач посилався на те, що у зв`язку з зазначеними обставинами за його зверненням Шевченківське управління поліції ГУ НП у м. Києві відносно ОСОБА_2 розпочало кримінальне провадження від 21 лютого 2017 року № 0002084 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, в рамках якого ОСОБА_1 залучено в якості потерпілого.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 в незаконний спосіб, не маючи на те жодних правових підстав зареєстрував за собою право власності на належну позивачу квартиру та в подальшому, з порушенням вимог чинного законодавства, здійснив її відчуження із заниженням її ринкової вартості.

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31861943 від 13 жовтня 2016 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений 07 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 0917;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року;

- зобов`язати державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверську І. В. виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язаний з реєстрацією права власності на квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження, та ОСОБА_6 , 2013 року народження, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус КМНО Тверська І. В.;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Левашова О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 серпня 2017 року;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Левашова О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 25 травня 2023 року у складі судді Диби О. В. у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач був належним чином повідомлений про зміну кредитора та отримав вимогу від первісного кредитора про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором.

Крім того, у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, на підставі застереження, яке містилося в іпотечному договорі, укладеному та погодженому з позивачем, відповідач реалізував своє право іпотекодержателя, набув право власності на предмет іпотеки та в подальшому відчужив належне йому майно на підставі договору купівлі-продажу.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив в задоволенні інших позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зобов`язання державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. виключити запис про вказану реєстрацію права власності, а також скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Левашова О. Г. щодо реєстрації поділу спірної квартири від 18 серпня 2017 року, оскільки вони є похідними від вимог про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

Київський апеляційний суд постановою від 21 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення. Позов задовольнив.

Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31861943 від 13 жовтня 2016 року.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В. 07 грудня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 917.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус КМНО Тверська І. В.

Зобов`язав державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверську І. В. виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, пов`язаний з реєстрацією права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2011 року народження, та ОСОБА_6 , 2013 року народження, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32786039 від 07 грудня 2016 року, приватний нотаріус КМНО Тверська І. В.

Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Левашова О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254808 від 18 серпня 2017 року.

Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Левашова О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 від 18 травня 2017 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відсутній укладений між позивачем та іпотекодержателем договір про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого окремого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов іпотечного договору, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за відповідачем права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру), власником якого залишався позивач, є протиправними.

Суд першої інстанції зазначив та визнав доведеним факт виконання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», проте докази на підтвердження направлення позивачу вимог про усунення порушення основного зобов`язання, а саме: платіжного документа про направлення на адресу позивача відповідного поштового відправлення, рекомендоване повідомлення про вручення з описом вкладення до нього, який би дозволив встановити вміст направленого листа - відсутні. Вказане є підставою для прийняття рішення державним реєстратором про відмову в реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідач не мав права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього, відтак і на розпорядження ним шляхом укладення 07 грудня 2016 року договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від вимог про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В. про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 та визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, колегія суддів також дійшла до висновку про їх задоволення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано справу із Оболонського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

23 січня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 30 січня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 31 січня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

В касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що відповідне застереження в іпотечному договорі є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний іпотечний договір містить застереження про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Позивач був належним чином повідомлений про зміну кредитора та отримав вимогу від первісного кредитора про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором.

Позивач обрав неефективний спосіб захисту. У вказаній справі належним способом захисту є витребування нерухомого майна.

В касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19, у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/19144/19, від 23 серпня 2023 року у справі № 209/3985/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено належним чином і у державного реєстратора були наявні підстави для здійснення оскаржуваних реєстраційних дій.

Позивач обрав неефективний спосіб захисту. У вказаній справі належним способом захисту є витребування нерухомого майна.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2024 року ОСОБА_1 надіслав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 05 березня 2008 року позивач та АКБ СР «УКРСОЦБАНК» уклали кредитний договір № 144/79122 на тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 147 927 дол. США зі сплатою 12,5 % річних в порядку, затвердженому цим договором зі строком погашення такого кредитного зобов`язання до березня 2023 року.

У якості забезпечення зобов`язань відповідно до пункту 1.3 вказаного кредитного договору, 05 березня 2008 року позивач та АКБ СР «УКРСОЦБАНК» уклали іпотечний договір № 35.02-09/179, згідно із пунктом 1.1 якого іпотекодавець (позивач) передав в іпотеку іпотекодержателю (АКБ СР «УКРСОЦБАНК») майнові права на незакінчену будівництвом п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Підпунктом 1.1.1 іпотечного договору передбачалось, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору резервування приміщення № 047-2-K-C від 13 лютого 2008 року, укладеного між ТОВ «ОБІО» та іпотекодавцем.

У пункті 4.5 іпотечного договору сторони погодили право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, як шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», так і шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

19 березня 2013 року позивач та АКБ СР «УКРСОЦБАНК» уклали договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 05 березня 2008 року № 144/79122, за умовами якого сторони договору узгодили зміну валюти кредиту шляхом рефінансування наявної за ним заборгованості та затвердили графік погашення кредиту.

Крім того, того ж дня укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179, за умовами якого сторони договору внесли відповідні зміни до пунктів 1.2, 1.3.1, 1.3.2 статті 1 договору та за згодою сторін договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 982 200 грн, а сума кредиту, що підлягає поверненню - 1 523 701,59 грн.

З метою передачі зазначеної квартири в заставу позивач замовив оцінку її ринкової вартості.

Відповідно до висновку про вартість об`єкта нерухомого майна від 18 лютого 2015 року, наданого суб`єктом оціночної діяльності спільним українсько-угорським підприємством «УВЕКОН» (сертифікат оціночної діяльності від 31 травня 2013 року № 14731/13) станом на 18 лютого 2015 року ринкова вартість даної квартири становила 5 109 200 грн, а ліквідаційна - 3 172 302 грн.

З інформаційної довідки від 18 травня 2016 року № 59291139 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що 22 березня 2013 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Криловою Г. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 2130498 від 07 травня 2013 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис номер 871072 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 .

01 вересня 2016 року позивач та ПАТ «УКРСОЦБАНК» уклали договір про внесення змін до іпотечного договору від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179, згідно з яким пункт 1.1 іпотечного договору викладено в наступній редакції «Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором № 144/79122 від 05 березня 2008 року квартиру АДРЕСА_1 ».

Підпунктом 1.1.1 іпотечного договору визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07 травня 2013 року реєстраційною службою ГУ юстиції у м. Києві, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

Підпунктом 1.1.3 іпотечного договору передбачено, що заставна вартість предмета іпотеки визначена за згодою сторін та становить 3 078 000 грн.

04 серпня 2016 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» направило на адресу позивача вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку», а саме погасити у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 962 079,66 грн та пеню у розмірі 414 432,84 грн.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вказану вимогу позивач отримав 26 серпня 2016 року.

05 вересня 2016 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» відступило право вимоги за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 144/79122 в сумі 1 975 277,41 грн та за іпотечним договором від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179 ТОВ «СВ Фінанс» на підставі договору про відступлення права вимоги за договором кредиту від 05 березня 2008 року № 144/79122 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179, про що ПАТ «УКРСОЦБАНК» листами від 05 вересня 2016 року № 08305-186/12443 та № 08305-186/12444 направило на адресу позивача ОСОБА_1 відповідні повідомлення про відступлення права вимоги.

В свою чергу, 05 вересня 2016 року ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 144/79122 та за іпотечним договором від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором кредиту від 05 березня 2008 року № 144/79122 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 05 березня 2008 року № 35.02-09/179.

09 вересня 2016 року ТОВ «СВ Фiнанс» листом № 94-09.09 направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором від 05 березня 2008 року № 144/79122.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 жовтня 2016 року № 70495853 убачається, що 13 жовтня 2016 року приватний нотаріус КМНО Тверська І. В. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 31861943, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності номер 16895022 та перереєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , на ОСОБА_2 .

На час вчинення вказаної реєстраційної дії на все нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 березня 2014 року № 39986614 та від 10 лютого 2014 року № 41865077.

28 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали угоду про порядок врегулювання взаємовідносин, за змістом якої сторони зафіксували факт викупу ОСОБА_2 заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «УКРСОЦБАНК» за іпотечним кредитом та переоформлення предмета іпотеки, а також факт передачі ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 в сумі 25 000 дол. США.

Позивач ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання вказаної угоди про порядок врегулювання взаємовідносин від 28 грудня 2016 року недійсною (цивільна справа № 756/3882/18), проте ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року за заявою представника ОСОБА_2 позов було залишено без розгляду.

07 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 917, згідно якого ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 та їхніх спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із пунктом 1.2 договору, нерухоме майно, що відчужується, належить продавцю на підставі іпотечного договору № 35.02-09/179, посвідченого 05 березня 2008 року приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С. В. за реєстровим № 543 та договору про відступлення права вимоги за вказаним іпотечним договором (зі всіма змінами та доповненнями до нього), посвідченим 05 вересня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В. за № 601.

З інформаційної довідки від 09 лютого 2017 року № 80016102 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що на підставі зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна 07 грудня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32786039, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 17882610 та перереєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , на ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з інформаційною довідкою від 18 серпня 2017 року № 94965418 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартиру № 805 поділено на два об`єкта нерухомості - квартиру № 805/1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000) та квартиру № 805/2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000). 18 травня 2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Левашовим О. Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 35254403 та індексний номер: 35254808, на новоутворені об`єкти нерухомого майна.

У зв`язку з вибуттям з власності вказаної квартири, ОСОБА_1 звертався до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві з відповідною заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, за фактом чого 21 лютого 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 0002084 за частиною четвертою статті 190 КК України.

Відповідно до постанови слідчого Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 22 лютого 2017 року ОСОБА_1 в рамках даного кримінального провадження залучено в якості потерпілого.

Окрім цього, 23 серпня 2017 року позивач звертався до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з підробкою документа за підписом начебто ОСОБА_1 , а саме - повідомлення про вручення йому 26 серпня 2016 року поштового відправлення з вимогою ПАТ «УКРСОЦБАНК» про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором від 04 серпня 2016 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи є іпотекою (стаття 575 ЦК України).

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частин першої - третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частинами першою - третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Норми статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, також подібним чином регулювали питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У пункті 4.5 іпотечного договору № 35.02-09/179, укладеного 05 березня 2008 року між позивачем та АКБ СР «УКРСОЦБАНК», сторони погодили право іпотекодержателя за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, як шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», так і шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Визначенні сторонами умови договору іпотеки є проявом принципу свободи договору, не суперечать Закону України «Про іпотеку», а наслідки їх виконання є передбачуваними, зокрема і для іпотекодавця.

Оскільки позивач не виконав своїх зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, відповідач, керуючись умовами іпотечного договору, який був укладений та узгоджений із позивачем, скористався передбаченим законодавством правом іпотекодержателя. На підставі відповідного застереження в договорі він набув право власності на предмет іпотеки.

Згодом, реалізуючи свої права як власника, відповідач здійснив відчуження цього майна шляхом укладення договору купівлі-продажу. Таким чином, перехід права власності відбувся в межах чинного законодавства.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що у правовідносинах, які склались у цій справі потрібно було укласти окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковим, оскільки частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, передбачалося здійснення позасудового врегулювання як згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, так і за окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 зробив висновок, що пункт договору іпотеки, в якому передбачено іпотечне застереження, необхідно розуміти саме як відповідне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд помилково застосував висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 та Верховним Судом в постанові від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18, які зроблені у спорах, що виникли на підставі іпотечних договорів, укладених з іншими банківськими установами та відповідно іншого змісту.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

У ході судового розгляду було встановлено, що позивач отримав належне повідомлення про зміну кредитора та був обізнаний про перехід прав вимоги до нового кредитора. Також первісний кредитор ПАТ «УКРСОЦБАНК» направляв позивачу вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором, яку згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення позивач отримав 26 серпня 2016 року (т. 1 а. с. 20-22, 106, 107).

Апеляційний суд вказав на відсутність доказів, що підтверджують надсилання вимоги іпотекодавцю, проте в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

За таких обставин презумпція належного вручення відповідного рекомендованого поштового відправлення позивачем не спростована, а обов`язковість опису вкладення чи вручення під особистий підпис не передбачена ні законом, ні укладеними між сторонами договорами.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що позов про витребування нерухомого майна є належним способом захисту прав іпотекодавця, який вважає, що його право порушене державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на таке майно не є необхідними для відновлення його права.

У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Разом з тим, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним прямо передбачений пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу, набуття, зміни, встановлення чи припинення прав).

При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Такі висновки Верховний Суд зробив у постанові від 29 січня 2025 року у справі № 202/2593/19 (провадження № 61-3812св23).

Отже, враховуючи наявність іпотечного застереження в договорі іпотеки, належного повідомлення іпотекодержателя про відступлення прав вимоги та намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки,суд першої інстанції зробив правильний по суті висновок щодо відмови в задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивач не довів порушення своїх прав як іпотекодержателя.

Іншим доводам позовної заяви, які не були підставою для ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд оцінки не надає, оскільки позивач постанову суду апеляційної інстанції не оскаржує.

Ураховуючи наведене, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального права та правильно застосував норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року скасувати і залишити в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
В. В. Сердюк