Справа № 643/9853/24
Провадження № 2-о/643/42/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Кашуби Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , поданою в особі представника адвоката Шеліпової Юлії Анатоліївни, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення що має юридичне значення, -

у с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог та доводів заявника

Заявник ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шеліпової Ю.А. через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду із заявою, в якій просить установити факт того, що він, ОСОБА_1 , проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року.

В обґрунтування вимог посилався, що він, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кременчук, Полтавської області. З моменту народження проживав та був зареєстрований разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, домова книга не зберігалася, а згідно з відповіддю Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №8831/01-28 від 29.09.2023, інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у межах Автозаводського району міста Кременчука відсутня. Повідомлено, що будинкові книги приватних домоволодінь, у яких містяться архівні дані щодо реєстрації місця проживання осіб, власниками будинків до органу реєстрації не передавались. Посилався, що він з 1 по 7 клас навчався у місцевій школі № 24 в м. Кременчук, у подальшому продовжив навчання в спеціалізованій школі у Вінницькій області в с. Якушинці, провчившись там два роки, після чого повернувся до м. Кременчук та влаштувався учнем токаря до механічного цеху автозаводу «Кременчук КРАЗ», де працював близько 2 років. У період з 1977 по 1979 рік заявник проходив службу у військовій частині, яка знаходилась в м.Харкові. 26.11.1979 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 215-3 КК України (у редакції 1960 року), Кременчуцьким МУ УМВС в Полтавській області стосовно заявника було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 31.01.1980 Автозаводським райсудом м. Кременчука Полтавської області заявника було засуджено за ч. 2 ст. 215-3, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Згідно зі ст. 25-1 КК України (у редакції 1960 року) заявника засуджено умовно з обов`язковим залученням до праці. Вирок набрав законної сили 11.02.1980. 15.02.1980 заявник вибув до Харківської області на будівництво Лозівського ковальського заводу. 18.08.1980 слідчим відділом УВС м. Харкова заявнику було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року). 23.02.1981 Комінтернівським райсудом м. Харкова заявника було засуджено за ч. 2 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 43 КК України (у редакції 1960 року) приєднано невідбутий строк 2 роки 8 місяців за вироком Автозаводського райсуду м. Кременчука від 31.01.1980, всього до відбуття 7 років 8 місяців позбавлення волі. 18.04.1988 заявника було звільнено з Жовтоводської виправної колонії Дніпропетровської області (№ 26) по відбуттю терміну покарання. 25.05.1988 заявника було документовано паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_1 , що підтверджується відповіддю Управління ДМС в Полтавській області вих. № 5301.4-9998/53.1-23 від 28.09.2023 та доданою до неї копією заяви про видачу паспорта. У подальшому, заявник втратив оригінал вказаного паспорта. 26.05.1988 Московським РВ Харківського МУ УМВСУ в Харківській області заявнику було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 141 КК України (у редакції 1960 року). 16.09.1988 Московським райсудом м. Харкова заявника було засуджено за ч. 3 ст. 141 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі, звільнено 25.05.1991 з установи К-231 Кіровської області по відбуттю терміну покарання. 30.09.1991 Комінтернівським РВ Харківського МУ УМВС в Харківській області заявнику обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року). 19.03.1992 Комінтернівським райсудом м. Харкова заявника засуджено за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до 6 років 6 місяців позбавлення волі. 09.09.1993 заявник прибув до Роменської виправної колонії Сумської області (№ 56). 06.04.1995 заявника було переведено згідно зі ст. 46 ВТК України на суворий режим на 2 роки 11 місяців 24 дні. 19.04.1995 заявник вибув до установи виконання покарань Харківської області. 29.10.1997 заявник прибув до Роменської виправної колонії Сумської області (№ 56). 30.03.1998 заявника було звільнено з Роменської виправної колонії Сумської області (№ 56) по відбуттю терміну покарання. Після відбуття покарання заявник поїхав працювати на ферму до с. Борщова, Харківського району, Харківської області, там і проживав. Після початку повномасштабного вторгнення заявник переїхав до сусіднього с.Слобожанське Харківського району Харківської області. На початку серпня 2024 року за допомоги поліції та волонтерів заявника було евакуйовано до м. Харків, де його було поселено до гуртожитку № 2 Національного фармацевтичного університету за адресою: вул. Владислава Зубенка, буд. 35, кімната 244, де заявник мешкає станом на день подання цієї заяви. Як на це посилається ОСОБА_1 , він проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року. У серпні 2024 року після евакуації до м. Харкова заявник звернувся до територіального підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за місцем свого фактичного проживання з метою встановлення належності до громадянства України та оформлення паспорта громадянина України. Однак в усному порядку заявнику було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території України та пройти процедуру набуття громадянства України, оскільки на вказану дату заявник не мав документально підтвердженого зареєстрованого місця проживання на території України (прописку) та в нього відсутній оригінал паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відповідною відміткою. Таким чином, встановлення факту проживання на території України необхідне заявникові для звернення до органів Державної міграційної служби України з метою встановлення належності до громадянства України та в подальшому оформлення паспорта громадянина України. Посилався, що в заявника відсутня будь-яка інша можливість, аніж в судовому порядку встановити факт його проживання на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Посилався, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» №2235-III від 18.01.2001 є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Згідно з положеннями п. 1, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у п. 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2, - з 13 листопада 1991 року. Тобто, юридичне значення має факт проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» №1636-XII від 08.10.1991 року (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до пп. «а» п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 № 588/2006), встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з положеннями п. 9 Порядку, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Як на це посилається заявник, з наведеного вище слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. З огляду на наведене, просить задовольнити вимоги заяви.

Аргументи учасників справи

08 жовтня 2024 року від заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі представника за довіреністю Щербакової І.А. надійшли пояснення щодо заяви. У поданих суду поясненнях представник заінтересованої особи просить суд залишити вимоги заяви без задоволення. В обґрунтування обраної позиції зазначила, що із заяви ОСОБА_1 та доданих до заяви матеріалів убачається, що заявник постійно проживає на території України з моменту народження по теперішній час, та має намір установити свою належність до громадянства України на підставі ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Посилався, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України, подає документи, передбачені Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (зі змінами та доповненнями). Правова позиція щодо встановлення фактів, які мають юридичне значення, викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995. Наголошувала, що в п. 6 Постанови Пленуму зазначено, що заявник й залучені до участі у справі заінтересовані особи вправі відповідно подавати докази на підтвердження обґрунтованості чи необґрунтованості заяви про встановлення факту, що розглядається судом, брати участь у дослідження обставин справи, оскаржувати рішення і ухвали, вчиняти інші процесуальні дії, передбачені ст. 99, 103 ЦПК України. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам ст. 203, 275 ЦПК України. Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Положеннями цивільного процесуального законодавства України визначено обов`язок особи довести належними доказами доводи, на які він посилається. Як убачається із доказів, на які посилається заявник, а саме відповіді Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки та Департаменту інформатизації Національної поліції України, можливо вважати, що ОСОБА_1 проживав станом на 13 листопада 1991 року на території України. Розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересованою особою було встановлено, що докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме, документи, що підтверджують будь-яку інформацію щодо постійного проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року, - відсутні. Як на це посилалася представник заінтересованої особи, підлягає вивченню питання можливого знаходження заявника на території російської федерації в 2007 році та підстави надходження запиту Шебекінського відділу внутрішніх справ Бєлгородської області щодо надання копії заяви про видачу паспорта (Ф-1) громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року до підрозділу його видачі. Норми статті 3 Закону України «Про громадянство України» передбачають встановлення належності до громадянства України осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбували покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР, тобто, виключається громадянство будь-якої іншої держави. З огляду на викладене, представник заінтересованої особи просить залишити заяву без задоволення.

Рух справи

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 04 вересня 2024 року залишив заяву ОСОБА_1 без руху, установив заявникові строк для усунення недоліків 5 днів з дня вручення копії ухвали про залишення заяви без руху.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 13 вересня 2024 року відкрив провадження у справі, ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи.

Участь у справі сторін та інших учасників справи

Заявник ОСОБА_1 у судовому засіданні заяву підтримав, просив її задовольнити з підстав, наведених у заяві. Пояснив, що він народився в м. Кременчук Полтавської області, проживає на території України з народження. Рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для отримання паспорта громадянина України, позаяк в нього був лише паспорт громадянина СРСР, який ним втрачено.

Представник заявника адвокат Шеліпова Ю.А. у судовому засіданні підтримала вимоги заяви, просила їх задовольнити, в обґрунтування заяви посилалася на обставини, як вони викладені у заяві.

Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Щербакова І.А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 . В обґрунтування обраної позиції зазначила, що матеріалами справи не знаходить свого підтвердження обставини. У промові в судових дебатах представник заінтересованої особи зазначила, що з питання можливості задоволення вимог заяви ОСОБА_1 посилається на розсуд суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Як убачається з належним чином засвідченої копії першої сторінки форми 1 - заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, виданої Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кременчуці Полтавської області. 25 травня 1988 року ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби із заявою про видачу йому паспорту, у зв`язку з його звільненням з місць позбавлення волі. У формі 1 зазначено, що ОСОБА_1 просить видати йому паспорт на підставі довідки №030328, виданої 18.04.1988, Укр. 308/26, м.Жовті Води. Містяться відомості, що 25.05.1988 ОСОБА_1 отримав паспорт серії НОМЕР_2 .

Згідно з листом №5301.4-9582/53.1-23 від 18.09.2023 Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, за наявними обліками УДМС інформація щодо документування паспортом громадянина України стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня. За архівними обліками ОСОБА_1 був документований 25.05.1988 Автозаводським РВВС м.Кременчук паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 .

Згідно з інформацією, наданою Департаментом інформатизації Міністерства внутрішніх справ України на запит адвоката Юлії Шеліпової №1304/16-2024 від 24.06.2024, станом на 24.06.2024 на обліку в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременчук Полтавської області, перебувають такі відомості: 31.01.1980 Автозаводським районним судом м.Кременчука Полтавської області засуджено за ч. 2 ст. 215-3, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст. 25-1 КК України (1960 року) засуджено умовно з обов`язковим залученням до праці. Вирок набрав законної сили 11.02.1980 року, вибув 15.02.1980 до м. Харкова на будівництво Лозівського ковальського заводу; 23.02.1981 Комінтернівським районним судом м. харкова засуджено за ч. 2 ст. 140, ст. 43 КК України (1960 року) до 7 років 8 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 21.04.1981. Вибув 02.07.1981 до ВТК-26 Дніпропетровської області (№26) з Харківського СІЗО. Прибув 23.07.1982 до Жовтоводської ВК Дніпропетровської області (№26). Звільнено 18.04.1988 з Жовтоводської ВК Дніпропетровської області (№26) у зв`язку із відбуттям строку покарання; 16.09.1988 Московським районним судом м. Харкова засуджено за ч. 3 ст. 141 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 29.09.1988. Вибув 29.05.1989 до установи Вятлаг Кіровської області. Прибув 21.06.1989 до установи К-231 Кіровської області. Звільнено 25.05.1991 з установи К-231 Кіровської області у зв`язку із відбуттям строку; 19.03.1992 Комінтернівським районним судом м. Харкова засуджено за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (1960 року) до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 28.04.1992. Вибув 08.09.1993 до Роменської ВК Сумської області (№56). Прибув 09.09.1993 до Роменської ВК Сумської області (№56). Переведено 06.04.1995 до іншої установи на підставі ст. 46 ВТК на строк 2 роки 11 місяців 24 дні. Прибув 28.04.1995 до Олексіївської ВК Харківської області (№25). Прибув 29.10.1997 до Роменської ВК Сумської області (№56). Звільнено 30.03.1998 з Роменської ВК сумської області (№56) у зв`язку із відбуттям строку покарання. До наданої інформації додано дактілоскопічну карту стосовно ОСОБА_1 , заповнену станом на 24 вересня 1980 рік в СІЗО УВД Харківської області.

Відповідно до листа №8831/01-28 від 29.09.2023 Автозаводської районної адміністрації Кременчуцького району Полтавської області Кременчуцької міської ради, згідно з відомостями, які були передані до органу реєстрації, інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах Автозаводського району міста Кременчука відсутня. Повідомлено, що будинкові книги приватних домоволодінь, у яких містяться архівні дані щодо реєстрації місця проживання осіб, власниками будинків до органу реєстрації не передавалися.

Як убачається з листа №3/2105 від 15.09.2023 ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбував покарання в Роменській виправній колонії (№56) з 09.09.1993 по 19.04.1995 та з 29.10.1997 по 30.03.1998 на підставі вироку народного суду Комінтернівського району м. Харкова від 19.03.1992, яким був засуджений за ст. ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Зазначено, що надати копії документів, зокрема особової справи, дактилоскопічної карти та довідки про звільнення не передбачається за можливе, оскільки особова справа ОСОБА_1 №58-Д-93, у зв`язку із закінченням строку зберігання була знищена.

Згідно з довідкою від 15.09.2023, виданою ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Кременчук Полтавської області, будучи засудженим 19.03.1993 народним судом Комінтернівського району м. Харкова (з урахуванням ухвали Роменського районного суду Сумської області від 06.04.1995 та ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.1997) за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Початок строку: 30.09.1991, кінець строку: 30.03.1998. ОСОБА_1 дійсно відбував покарання в Роменській виправній колонії (№56) з 09.09.1993 по 19.04.1995 та з 29.10.1997 по 30.03.1998. 30.03.1998 звільнений по відбутті строку покарання.

Відповідно до витягу з довідки про звільнення ОСОБА_1 з фотографією засудженого від 09.09.1993, виданою СІЗО м. Харкова, 30.03.1998 ОСОБА_1 звільнений з установи виконання покарань за закінченням строку відбування покарання, вибув до АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією, наданою Департаментом інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України №88069-2024 від 25.06.2024 (380155) від 15.06.2024, станом на 21.06.2024 на обліку в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ЄІС МВС, Положення про яку затверджено наказом МВС від 30.03.2022 №207, зареєстрованим в Мін`юсті 15.04.2022 за №425/37761 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває така інформація: 26.11.1979 Кременччуцьким МУ УМВС в Полтавській області обрано запобжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 215-3 КК України (у редакції 1960 року). 31.01.1980 Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області засуджено за ч. 2 ст. 215-3, ч. 2 ст. 140, ст. 42 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст. 25-1 КК України (1960 року) засуджено умовно з обов`язковим залученням до праці. Вирок набрав законної сили 11.02.1980 року. Вибув 15.02.1980 до м. Харкова на будівництво Лозівського ковальського заводу; 23.02.1981 Комінтернівським районним судом м. Харкова засуджено за ч. 2 ст. 140 ()у редакції 1960 року, до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 43 КК України приєднано невідбутий строк 2 роки 8 місяців за вироком Автозаводського райсуду м. Кременчука від 31.01.1980, всього до відбуття 7 років 8 місяців позбавлення волі. 18.04.1988 звільнено з Жовтоводської виправної колонії Дніпропетровської області (№26) по відбуттю терміну покарання. 26.05.1988 Московським РВ Харківського МУ УМВСУ в Харківській області обрано запобіжий захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 141 КК України (у редакції 1960 року). 16.09.1988 Московським районним судом м. Харкова засуджено за ч. 3 ст. 141 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі. 25.05.1991 звільнено з установи К-231 Кіровської області по відбуттю терміну покарання. 30.09.1991 Комінтернівським РВ Харківського МУ УМВС в Харківській області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року). 19.03.1992 Комінтернівським районним судом м. Харкова засуджено за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України (1960 року) до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Прибув 09.09.1993 до Роменської ВК Сумської області (№56). Переведено 06.04.1995 згідно зі ст. 46 ВТК України на суворий режим на 2 роки 11 місяців 24 дні. 19.04.1995 вибув до установи виконання покарань Харківської області. 29.10.1997 прибув до Роменської ВК Сумської області (№56). Звільнено 30.03.1998 з Роменської ВК Сумської області (№56) у зв`язку із відбуттям строку покарання. Зазначено, що фотозображення ОСОБА_1 в інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал національної поліції України», Положення про яку затверджено наказом МВС від 03.08.2017 №676, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.08.2017 за №1059/30927 (зі змінами), відсутнє.

Як убачається з Договору №2410/24 користування приміщеннями місця тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб від 12.08.2024, укладеного між Національним фармацевтичним університетом, в особі директора студентського містечка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 надано безкоштовно приміщення місця тимчасового проживання внутрішньо-переміщених осіб для тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

Положеннями ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України унормовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право безперешкодного звернення особи до суду за захистом своїх прав гарантується ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Правилами ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Установлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, а відтак має юридичне значення для заявника.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Установлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» затверджений Порядок №215/2001, відповідно до якого порядок подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України (стаття 3 Закону України «Про громадянство України»), оформлення набуття громадянства України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України») та прийняття до громадянства України (стаття 9 Закону України «Про громадянство України») є різним.

Таким чином, від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства, а також процедуру прийняття до громадянства України.

Відповідно до пп. «а», «б» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Відповідно до пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження зазначеної обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24.02.2021 року у справі №522/20494/18.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З огляду на викладене вище, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Так, як зазначалося судом вище, відомостями довідки від 15.09.2023, виданої ДУ «Роменська виправна колонія (№56)» Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, знаходить своє підтвердження обставина того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Кременчук Полтавської області, був засудженим 19.03.1993 народним судом Комінтернівського району м. Харкова (з урахуванням ухвали Роменського районного суду Сумської області від 06.04.1995 та ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.1997) за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Початок строку: 30.09.1991, кінець строку: 30.03.1998. ОСОБА_1 дійсно відбував покарання в Роменській виправній колонії (№56) з 09.09.1993 по 19.04.1995 та з 29.10.1997 по 30.03.1998. 30.03.1998 звільнений по відбутті строку покарання.

З огляду на викладене, вбачається, що ОСОБА_1 будучи засудженим 19.03.1993 народним судом Комінтернівського району м. Харкова (з урахуванням ухвали Роменського районного суду Сумської області від 06.04.1995 та ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.1997) за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі, відбував за даним вироком покарання в Роменській виправній колонії (№56) з 09.09.1993 по 19.04.1995, початок строку відбування покарання обраховувався з 30.09.1991, кінець строку 30.03.1998, що становить, відповідно строк 6 років 6 місяців.

Крім того, відомості проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року підтверджуються даними інформації, наданої Департаментом інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України №88069-2024 від 25.06.2024 (380155) від 15.06.2024, згідно з якими станом на 21.06.2024 на обліку в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ЄІС МВС, Положення про яку затверджено наказом МВС від 30.03.2022 №207, зареєстрованим в Мін`юсті 15.04.2022 за №425/37761 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває, серед іншого, така інформація: 30.09.1991 стосовно ОСОБА_1 Комінтернівським РВ Харківського МУ УМВС в Харківській області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року).

Беручи до уваги наведене, можна дійти висновку, що, оскільки стосовно ОСОБА_1 30.09.1991 Комінтернівським РВ Харківського МУ УМВС в Харківській області було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України (у редакції 1960 року), а, згідно з вироком, ухваленим 19.03.1993 народним судом Комінтернівського району м. Харкова (з урахуванням ухвали Роменського районного суду Сумської області від 06.04.1995 та ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.1997) за ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 140, ст. 42 КК України йому було призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі та строк відбування покарання за даним вироком обраховувався саме з 30.09.1991 (кінець строку 30.03.1998), станом на 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 проживав на території України, позаяк покарання за даним вироком ОСОБА_1 відбував в Роменській виправній колонії (№56), з якої по відбутті строку покарання був звільнений 30.03.1998.

Відтак, наявні при матеріалах справи та досліджені судом докази дають підстави вважати, що ОСОБА_1 проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Установлення факту постійного проживання на території України породжує юридичні наслідки, зокрема дозволить реалізувати право заявника на отримання паспорта громадянина України.

Ураховуючи викладені вище обставини та досліджені судом докази, як кожен окремо, так і у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених ОСОБА_1 вимог, суд вважає встановленим той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Кременчук Полтавської області, проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року, а відтак, пред`явлена ОСОБА_1 заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 80, 81, 141, 247, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 , подану в особі представника адвоката Шеліпової Юлії Анатоліївни, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Установити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 ;

заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, .

Повне судове рішення складено і підписано 21 лютого 2025 року.

Суддя : Я.Ю. Семенова