Справа № 545/5179/22
Провадження № 2/545/63/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2025 Полтавський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи тим, що 17.11.2021 ОСОБА_3 , у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , склала заповіт, засвідчений приватним нотаріусом Троцькою О.А., у якому вказала, що на випадок своєї смерті, все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і що буде їй належати на момент смерті та на що вона за законом матиме право, заповідає повністю ОСОБА_2 , та поклала на неї заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 її синові - ОСОБА_1 . У зазначеному заповіті вказано, що оскільки через вади зору ОСОБА_3 позбавлена можливості прочитати заповіт, на її особисте прохання цей документ складений зі слів ОСОБА_3 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів нотаріусом, після попереднього виїзду нотаріуса для обговорення його проекту, та нотаріально посвідчується у присутності свідків, що було зафіксовано на відеокамеру особисто ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. На день її смерті з нею однією сім`єю проживав її син ОСОБА_1 , який по теперішній час постійно проживає один у будинку АДРЕСА_1 , і є інвалідом 2 групи з дитинства та на день подачі позовної заяви не визнаний недієздатним. Складений ОСОБА_3 заповіт на користь сторонньої особи - ОСОБА_2 суперечить правам та інтересам позивача, а також чинному законодавству, оскільки ОСОБА_3 та нотаріус Троцька О.А., знаючи про те, що позивач є інвалідом ІІ групи з дитинства і постійно проживає з матір`ю, має право на обов`язкову частки у спадщині, позбавили його цього права. Вважає, що при складанні заповіту на користь ОСОБА_2 зі сторони останньої був проявлений неналежний вплив на 83-річну ОСОБА_3 , що істотно вплинуло на свободу її вибору і її поведінку при ігноруванні свого рідного сина, який постійно проживав з нею. Зазначав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, тобто заповіт складено особою під впливом морального та психологічного тиску зі сторони ОСОБА_2 . Також стверджує, що ОСОБА_3 не мала ніяких фізичних вад і могла самостійно прочитати та підписати заповіт, так як за життя мала намір залишити спірну частину будинку сину, який є інвалідом ІІ групи з дитинства.

Просив визнати заповіт від 17.11.2021, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 недійсним, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 12 000грн та судового збору в сумі 1 488,60 грн, а всього13 488 грн 60 коп.

У відзиві на позов відповідач зазначила, що у 1999 році познайомилася з ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_1 , постійно допомагала їм в побуті, готувала їжу, прибирала у будинку, прала. За життя ОСОБА_3 склала заповіт на її користь та попросила, щоб після її смерті вона доглядала за її сином ОСОБА_1 , оскільки нікого з рідних уже немає. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а 20.01.2022 вона звернулася до опікунської ради при виконавчому комітеті Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області для оформлення опіки над ОСОБА_1 у разі визнання його судом недієздатним. 25.01.2022 відбулося засідання опікунської ради та прийнято рішення визнати за доцільне призначити її опікуном. 27.01.2022 виконавчий комітет Щербанівської сільської ради затвердив протокол опікунської ради від 25.01.2021. У січні 2022 року вона звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області із заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення її опікуном. З листопада 2021 року соціальну послугу (допомога вдома) ОСОБА_1 надавала соціальний робітник ОСОБА_7 . У квітні 2022 року з`явився ОСОБА_8 , який представився родичем ОСОБА_1 , проте ніяких доказів на підтвердження родинних зав`язків не надав. Вважає, що позивач переслідує корисливі цілі, використовує психічний стан та незахищеність ОСОБА_1 , оскільки бажає отримати у власність житловий будинок з господарськими спорудами. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження недійсності чи нікчемності заповіту, а також тієї обставини, що волевиявлення ОСОБА_3 на момент складання заповіту не було вільним та не відповідало її волі.

Третя особа - приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцька Олена Анатоліївна надала письмові пояснення, в яких зазначила, що 17.11.2021 за реєстровим №572 нею було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 , за яким остання у присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і, що буде їй належати на момент моєї смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла повністю ОСОБА_2 , та поклала на неї заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, за адресою: АДРЕСА_1 синові - ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_3 особисто не змогла з`явитися до приміщення, що є робочим місцем приватного нотаріуса, на її прохання вказана дія була вчинена удома, за місцем проживання заповідача, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Перед посвідченням вказаного заповіту вона попередньо відвідала ОСОБА_3 та з`ясувала, що остання дійсно самостійно не могла пересуватися, оскільки сиділа на дивані з замотаними обома ногами. На її запитання ОСОБА_3 чітко назвала своє прізвище, ім`я та по батькові, дату народження та місце проживання, а також сказала, що хоче скласти заповіт, а нотаріус має його посвідчити, зазначила що вона розуміє, що за заповітом вона призначить особу, яка стане власником належного їй майна після її смерті, але на цю особу вона хоче покласти обов`язок надати право користування належною їй часткою будинку і земельною ділянкою, на якій він знаходиться, своєму синові - ОСОБА_1 . На її запитання, ким для неї є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповіла, що це дружина товариша дитинства її сина. Дізнавшись, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства, вона пояснила ОСОБА_3 , що зробивши заповіт на ім`я ОСОБА_2 , вона позбавить свого сина права власності на належне їй майно. Впевнившись, що ОСОБА_3 є повністю дієздатною, розуміє значення своїх дій, діє добровільно без жодного примусу чи насильства та на власний розсуд, є досить грамотною, посвідчення цього заповіту не буде суперечити вимогам закону, керуючись вимогами ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де зазначено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, нею було прийнято рішення про посвідчення вказаного заповіту. Крім того, для дотримання вимог закону, нею було запропоновано запросити двох свідків, при яких буде здійснюватися посвідчення заповіту. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, тому просить відмовити у їх задоволенні.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснив, що нотаріус до них не приходила, його мати - ОСОБА_3 за життя нічого не підписувала.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити, крім того пояснив, що існують підстави для визнання заповіту недійсним, так як він суперечить правам та інтересам ОСОБА_1 як інваліда ІІ групи, у заповіті нічого не зазначено про обов`язкову частку у спадщині позивача, волевиявлення заповідача не було вільним, оскільки заповіт складено під впливом, внаслідок психологічного тиску.

Відповідач та представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцька Олена Анатоліївна у судове засідання не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно із ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що 17.11.2021 ОСОБА_3 у присутності двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на випадок своєї смерті, де б воно не було, і з чого б не складалося, і що буде їй належати на момент смерті та на що вона матиме законне право, заповіла ОСОБА_2 та поклала на неї заповідальний відказ: надати право постійного користування успадкованою часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та відповідною часткою земельної ділянки, на якій він знаходиться, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , її синові - ОСОБА_1 , заповіт посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцькою О.А. та зареєстрований в реєстрі за №572 (том 1 а.с.103).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.11.2021, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.102).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області №02-28/1844 від 28.10.2022 ОСОБА_2 зареєстрована 09.09.2023 за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.8).

Згідно із актом судово-психіатричного експерта №250 від 02.08.2022 ОСОБА_1 на даний час виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді шизофренії залишкової, ускладненої наслідками органічного ураження ЦНС з параноїчними включеннями та помірними інтелектуально-мнестичними змінами (том 1 а.с.23-30).

Відповідно до довідки МСЕК №0114585 від 31.10.2001 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства (том 1 зворот а.с.111).

Як вбачається із заяви ОСОБА_9 від 05.1.2021, яка зазначає, що доводиться троюрідною тіткою ОСОБА_1 , вона за станом здоров`я відмовляється виконувати обов`язки опікуна щодо ОСОБА_1 та не заперечує, щоб обов`язки опікуна взяла на себе ОСОБА_2 (том 1 а.с.11).

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він був запрошений ОСОБА_10 на підписання заповіту, коли саме - не пам`ятає, прізвище жінки яка складала заповіт також не пам`ятає. Заповіт складався у будинку в с. Розсошенці, одразу до будинку зайшли він та ОСОБА_2 з чоловіком, нотаріус залишився біля будинку. У будинку знаходилася жінка з сином, вона лежала на ліжку. Заповіт, який був підготовлений, нотаріус прочитала вголос, оскільки у жінки були проблеми з зором, а потім нотаріус запитала, чи вона його підпише. Вона майже підписала заповіт, але в неї трусилися руки, потім він вийшов курити на подвір`я, коли повернувся всі уже збиралися йти. Чи ставив він десь підпис не пам`ятає, заповіт не читав. Інших осіб при складанні заповіту не було, він точно пам`ятає. ОСОБА_4 йому взагалі не відома.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним працівником Щербанівської об`єднаної територіальної громади, більше 15 років обслуговувала ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_1 . З приводу спірного заповіту їй нічого не відомо. ОСОБА_3 їй ніколи не скаржилася на поганий зір.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що є чоловіком ОСОБА_2 , та із сім`єю ОСОБА_3 знайомий давно, допомагав їй з ремонтом у квартирі та будинку. Вони спілкувалися сім`ями, ніяких їхніх родичів він не бачив, але ОСОБА_3 говорила, що вони є. За життя ОСОБА_3 дуже переживала за свого сина, який був психічно хворою людиною. Після того, як ОСОБА_3 поскаржилася на соціального працівника, яка не приходила до них через хворобу, відтоді його дружина почала доглядати за ОСОБА_3 та її сином. Зазначив, що був присутній під час складання та посвідчення заповіту, також були присутні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Щодо тверджень позивача про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Отже, статтею 1257 передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право, в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно із ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).

Відповідно до п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем (розділ ІІІ, п. 1.4 Порядку).

Так, в заповіті від 17.11.2021 складеним ОСОБА_3 вказано час та дату його посвідчення (16годин 45хвилин); у зв`язку з хворобою ніг та похилим віком заповідача, заповіт посвідчено вдома; підписано особисто заповідачем, в присутності свідків; заповіт зареєстровано в реєстрі за № 572; сплачено державне мито, що в повній мірі відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій та приписам норм ЦК України.

Відтак, заповіт складений 17.11.2021 ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Троцькою О.А. відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, підстав для встановлення його нікчемності чи визнання недійсним суд не вбачає.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав її дійсній волі, зокрема, вчинений внаслідок примусу чи обману. Відсутні докази і того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждала на захворювання, які могли обмежувати її можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Щодо доводів позивача про недійсність заповіту з огляду на позбавлення позивача при складанні заповіту права на обов`язкову частку у спадщині суд зазначає таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають ґрунтуватися передусім на ідеях соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Загальні положення про право власності, його зміст, здійснення та підстави набуття визначені в Кодексі (глави 23, 24) особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236,1237, 1240, 1254 Кодексу).

У той же час, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).

Так, згідно ч.1, 5 ст. 1 Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам" право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства і діти-інваліди віком до 18 років.

Інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам" ( 1727-15 ), призначається за вибором інвалідів з дитинства (законних представників інвалідів з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей-інвалідів) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам" ( 1727-15 ). При цьому якщо інвалід з дитинства або дитина-інвалід має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно.

На підставі статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно технічних, вищих навчальних закладах, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чині; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Відповідно до довідки МСЕК №0114585 від 31.10.2001 ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з дитинства.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа № 1-1/2014 від 11 лютого 2014 року про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця,) вирішив: 1. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

У той же час, відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України правовою підставою для визнання заповіту недійсним є встановлення того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При цьому закон не пов`язує наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, з недійсністю заповіту чи його частини, оскільки зазначені обставини не залежать від волі спадкодавця.

Оскільки позивач є інвалідом з дитинства, тобто непрацездатною особою, відтак на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 набув право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до копії спадкової справи №80/2021, заведеної приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Троцькою О.А. до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (том 1 а.с.157,173,179).

Отже, наявність у позивачем права на обов`язкову частку у спадщині не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Позивачем не позбавлений права отримати свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині у позасудовому порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 263,265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк