Провадження №22-ц/812/348/25
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Тищук Н.О. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Шалару Олексія Ілліча у цивільній справі №484/40/21, що переглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Шалару Олексієм Іллічем, на ухвалу, яку постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Мельничука Олександра Володимировича у приміщенні цього суду 13 січня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, про заміну сторони у виконавчому листі,

УСТАНОВИВ:

У січні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі-ФОП ОСОБА_2 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди торгівельного місця.

Позов мотивовано тим, що 01 січня 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (який не є суб`єктом підприємницької діяльності та не зареєстрований як фізична особа-підприємець) укладено договір оренди торгівельного місця №26 площею 36 кв.м, розташованого на території торгівельного комплексу ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (далі Договір).

На виконання умов Договору позивачка передала відповідачу в користування торгівельне місце № 26 загальною площею 36 кв.м, що підтверджується актом приймання-передачі від 01січня 2020 року.

Відповідно до пунктів 3.1.-3.3 вищевказаного Договору розмір сплати за користування об`єктом оренди становить 2400 грн. на місяць. Розмір сплати за користування об`єктом оренди може змінюватися у разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру сплати за землю тощо та корегується з урахуванням індексу інфляції. Зміни у цьому разі вносяться за ініціативою орендодавця, направленням орендарю письмової угоди про збільшення сплати за користування об`єктом оренди. Оплата за користування об`єктом найму сплачується не пізніше 7 (сьомого) числа кожного місяця за минулий місяць оренди у готівковій формі в касу бухгалтерії - 2 поверх магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 або на розрахунковий рахунок.

Позивач зазначав, що за договором оренди торгівельного місця № 26, укладеного між сторонами з 01серпня 2018 року, дія якого продовжувалась додатковою угодою до 31грудня 2019 року, відповідач у період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2019 року справно сплачував орендну плату щомісячно.

Проте з січня 2020 року відповідач почав порушувати умови договору. В період з 01 січня 2020 року по 01січня 2021 року за користування торгівельним місцем № НОМЕР_1 нараховано орендну плату 28800 грн.

Відповідно до умов п. 5.1.1 договору, за прострочення сплати за оренду торгового місця, орендар несе відповідальність у вигляді пені у розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочення. Пеня з урахуванням статей 253, 258 ЦК України та частини 6 статті 232 ГК України складає суму 183200грн. Крім цього, враховуючи положення статті 536, частини 2 статті 625 ЦК України, інфляційні витрати складають 508,80 грн., 3 відсотки річних - 399,00 грн., сума відсотків за користування чужими коштами складає 863,54 грн.

Посилаючись на викладені обставини, збільшивши суму позовних вимог, ФОП ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди торгівельного місця №26 від 01 січня 2020 року за період з 07 лютого 2020 року по 08 квітня 2021 року в сумі 315011 грн. 23 коп., яка складається з: 28800 грн. основного боргу; 269600 грн. пені за договором; 541грн. 03 коп. 3% річних; 508 грн. 80 коп. інфляційних витрат; 1161 грн. 40 коп. відсотків за користування чужими коштами; 14 грн. 400 коп. неустойки за прострочку повернення майна з 01 січня 2021 року по 31 березня 2021 року, а також 3150 грн. 12 коп. судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_1 Шалару О.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги залишити без задоволення. Відповідач зазначав, що строк дії укладеного договору оренди торгівельного місця №26 у 2020 році складав за даними позивача лише один день, тому вимоги про сплату орендної плати за 12 місяців 2020 року, відсотків, пені, інфляційних витрат є необґрунтованими.

Крім того розмір пені не відповідає нормам статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», за якою розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня. Отже, яким би способом не визначався у договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлено законом як граничний.

У доповненні до відзиву представник відповідача зазначив, що якщо припустити, що заборгованість за договором з орендної плати складає 28800 грн., то подвійна облікова ставка за 2020 рік складає 1727 грн. 08 коп.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 серпня 2021 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість по договору оренди торгівельного місця №26 від 01 січня 2020 року за період з 07 лютого 2020 року по 08 квітня 2021 року в сумі 315 011 грн. 23 коп., яка складається з: 28 800 грн. - основний борг; 269 600 грн. - пеня по договору; 541,03 грн. - 3% річних; 508,80 грн. - інфляційні витрати; 1161,40 грн. - відсотки за користування чужими коштами; 14400,00 грн. - неустойка за прострочку повернення майна з 01січня 2021 року по 31березня 2021 року, а також 4966 грн. 12 коп. судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що враховуючи невиконання відповідачем умов договору оренди від 01 січня 2020 року, в нього виникла заборгованість з орендної плати, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 5.1.1 договору №26 оренди торгівельного місця від 01січня 2020 року передбачено, що за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п. 4.1.2 орендар сплачує пеню в розмірі 5% (відсотків) від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 253, статті 258 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки пені в розмірі 5% від суми боргу за кожний день прострочення в сумі, визначеній у розрахунку заборгованості за пенею, який надав позивач.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Шалару О.І., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просить частково скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 серпня 2021 року, зменшивши розмір пені до 1727 грн.08. коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з сумою пені, визначеної районним судом відповідач погодитись не може, оскільки згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Розмір збитків відповідно до оскаржуваного рішення складає 28800 грн. (основний борг), проте пеня за договором складає 269600 грн.

Крім того зазначено, що ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року є мобілізованим військовослужбовцем та на даний час перебуває у зоні бойових дій.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 18 січня 2023 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шалару О. І. на заочне рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2021 року.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 28 лютого 2023 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року, зупинив провадження у цій справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

18 серпня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області із заявою про залучення її у справі №484/40/21 в якості правонаступника, в якій просила залучити її до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 у зв`язку із припиненням останньою підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування заяви посилалася на те, що вона є донькою позивачки у справі, яка розглядається, ОСОБА_2 , та прийняла після смерті останньої спадщину, оскільки її місце проживання на день смерті спадкодавця збігається з місцем реєстрації проживання останньої, а також звернулась із заявою до приватного нотаріуса Цихоні В.А., на підставі якого відкрита спадкова справа.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2025 року заяву ОСОБА_3 задоволено, замінено сторону стягувача - ОСОБА_2 у виконавчому листі №2/484/387/21, виданому 23 вересня 2021 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області на правонаступника - ОСОБА_3 при виконанні рішення суду у цивільній справі № 484/40/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди торгівельного місця в сумі 315011 грн. 23 коп. та судових витрат у сумі 4966 грн. 12 коп.

Ухвала суду мотивована тим, що смерть 25 липня 2023 року стягувача у виконавчому провадженні, яке було відкрито на виконання рішення суду у справі ОСОБА_2 №484/40/21, та звернення спадкоємця ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини, є підставою для заміни позивача ОСОБА_2 її правонаступником ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представника адвокат Шалару О.І., просить ухвалу суду від 13 січня 2025 року скасувати, направити справу для подальшого її розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявницею не доведено, що вона є єдиною спадкоємицею ОСОБА_2 , тоді як у справі №484/4598/21, яка перебуває у провадженні Первомайського районного суду Миколаївської області, було залучено двоє спадкоємців - ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 . Тому, на думку заявника, суд неповно дослідив ці обставини та безпідставно задовольнив заяву.

Також представник ОСОБА_1 адвокат Шалару О.І. через підсистему «Електронний суд» 05 лютого 2025 року подав клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтував тим, що ОСОБА_1 є військовим, проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 та приймає безпосередню участь у бойових діях з 25 лютого 2022 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи в межах, необхідних для вирішення клопотання, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання слід задовольнити.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Підстави, за наявності яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, передбачені статтею 251 ЦПК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Зупинення провадження у справі це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008).

Згідно з пунктом 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення № 1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22).

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався і не скасовано до теперішнього часу.

За приписами пункту другого зазначеного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 , який зарахований до військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу по особовому складу від 25 лютого 2022 року № 19, проходить військову службу та з 25 лютого 2022 року приймає безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії) на виконання Указу Президента України «Про введення воєнного стану» від 24 лютого 2022 року № 64/2022.

Конструкція пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що визначена ним підстава зупинення провадження пов`язана не із самою обставиною введення воєнного стану, а із фактом перебування сторони у справі у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Учасник справи може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.

Наведене правове регулювання дозволяє дійти висновку, що норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України може бути застосована судами під час вирішення питання про зупинення провадження у справі у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2024 року у справі № 852/2а-2/24 (адміністративне провадження № А/990/5/24).

Колегія суддів звертає увагу на те, що конструкція норми пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України носить імперативний характер та покладає на суд саме обов`язок зупинити провадження у справі за цією підставою, при цьому, незалежно від наявності у сторони представника, стадії процесу (підготовче провадження, розгляд справи по суті, апеляційне, касаційне оскарження), ціни позову, виду вимог, що розглядаються у провадженні, чи будь-яких інших чинників.

Закон зазначає, що не допускається зупинення провадження у певних категоріях справ, що стосуються інтересів дитини, або якщо відсутня сторона веде справу через представника (частини друга, третя статті 252 ЦПК України), однак ці положення не стосуються тих випадків, коли суд зобов`язаний зупинити провадження згідно з вимогами статті 251 ЦПК України.

Таким чином, обставини, на які послався представник ОСОБА_1 у клопотанні про зупинення провадження, свідчать про наявність достатніх підстав для зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу суду від 13 січня 2025 року, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що провадження у цій справі необхідно зупинити з наведених підстав до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Керуючись пунктом 2 частини 1 статті 251, пунктом 2 частини 1 статті 253, статтею 368 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Шалару Олексія Ілліча про зупинення провадження у справі задовольнити.

Зупинити провадження у справі, яка розглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Шалару Олексієм Іллічем, на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2025 року про заміну стягувача у виконавчому листі.

Зобов`язати ОСОБА_1 повідомити суд про припинення підстав, які зумовили зупинення апеляційного провадження, а у випадку подальшого продовження служби надавати суду документи, що підтверджують ці обставини, кожні три місяці.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Н.О. Тищук

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст ухвали складений 19 лютого 2025 року