КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/6362/25
Провадження № 2-н/947/1302/25
УХВАЛА

19.02.2025 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

ВСТАНОВИВ:

14.02.2025 року до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому по справі 17.02.2025 року.

За змістом розділу ІІ ЦПК України, наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суд у встановлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер.

Цей вид провадження не є свідченням відсутності спірних відносин між сторонами, однак в силу очевидності права вимоги заявника відсутній спір про наявність самого права.

У відповідності до ч.3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно з положеннями статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо зокрема заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Як визначено ст. 181 СК України та Пленумом ВСУ №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Одночасно судом враховується, що відповідно до статті 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Частиною 1 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той з батьків дитини, з яким дитина проживає у визначеному Законом порядку, який у відповідності до положень статті 28 ЦПК України наділений правом на альтернативну підсудність, а саме за власним місцем реєстрації на звернення до суду з відповідною заявою.

Місце проживання дитини є істотною умовою для розгляду заяви про видачу судового наказу, тобто може вплинути на висновок суду про права та обов`язки заявника і боржника.

Як вбачається дана заява про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , як матері дитини, подана до суду ОСОБА_1 , як батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на те що дитина проживає з ним, а також пред`явлено заяву за правилами альтернативної підсудності - за місцем реєстрації заявника.

Перевіряючи відповідні обставини, а також місце реєстрації сторін по справі у відповідності до положень ч.4 ст. 165 ЦПК України, судом у відповідності до отриманих відповідей встановлено наступне:

- заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що відносно до території Київського району міста Одеси та встановлено на підставі відповіді №1126976 від 18.02.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру;

- мати дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що відносно до території Білгород-Дністровського району Одеської області та встановлено на підставі відповіді №1126988 від 18.02.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру;

- дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що відносно до території Білгород-Дністровського району Одеської області та встановлено на підставі відповіді №11127814 від 18.02.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, на підставі отриманих судом офіційних даних встановлено, що офіційне зареєстроване місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відносно до території Білгород-Дністровського району Одеської області, та окремо від батька дитини - ОСОБА_1 , місце проживання якого значиться окремо в Київському районі міста Одеси.

Щодо викладених доводів заявника у заяві про видачу судового наказу про спільне проживання його - ОСОБА_1 разом з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окремо від матері, за адресою: АДРЕСА_3 , суд зазначає наступне.

Як вбачається, на підтвердження вказаних обставин, заявником надано до суду акт про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Лиманка, за вищевказаною адресою, який складений сусідами: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хутір Центральная», , за підписом ОСОБА_7 .

На підтвердження управління і обслуговування Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Хутір Центральная» будинком АДРЕСА_4 , заявником надано довідку яка містить інформацію про реєстрацію вказаного ОСББ як юридичної особи, засновниками якого є співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 .

Разом з тим, досліджуючи наданий до суду акт, суд зазначає, що надані до суду: акт, довідка на підтвердження реєстрації вказаного ОСББ, ані інші докази, не містять інформації та не підтверджують повноважень ОСОБА_7, діяти від імені голови ОСББ «Хутір Центральная» і вчиняти відповідні дії від імені юридичної особи.

Також, заявником не надано до суду належних доказів на підтвердження підстав проживання за вищевказаною адресою, разом з неповнолітнім сином.

Одночасно судом враховується, що у відповідності до положень статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), який визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Пунктами 3, 4 вказаного Порядку передбачено, що декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

У разі коли особа, місце проживання якої задекларовано/зареєстровано, декларує або реєструє нове місце проживання з одночасним зняттям з попереднього місця проживання (перебування), заява про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання не подається. При цьому внесення змін до реєстру територіальної громади за попереднім місцем проживання здійснюється на підставі повідомлення органу реєстрації про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи із зазначенням дати зняття з місця проживання (додаток 1).

У відповідності до положень пунктів 14, 15 Порядку, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж задеклароване/зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них. У разі декларування місця проживання у гуртожитку на період здобуття освіти така згода не надається.

Приймаючи вищевказані положення вбачається, що належною адресою місця проживання особи, у тому числі неповнолітнього, є її адреса зареєстрованого чи задекларованого місця проживання чи перебування.

Як вбачається, будь-яких доказів на підтвердження належної реєстрації чи декларування місця проживання чи перебування заявника разом з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за однією адресою до суду не надано, як і доказів на підтвердження вчинення відповідних дій безпосередньо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приймаючи викладене, суд вважає, що поданий до заяви акт не є належним доказом на підтвердження проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з заявником, як батьком, окремо від матері.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" №14 від 23.12.2011, наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Згідно положень п. 5 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Також, у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог ст.163 ЦПК України.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (частина 1 статті 166 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити, оскільки в порушення наведених вимог чинного законодавства заявником не надано доказів, які підтверджують належність права вимоги передбачене пунктом 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 160, 161, 165, 166, 186 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити стягувачеві, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Л. В. Калініченко