Справа № 481/1125/24
Провадж.№ 2/481/72/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

12.02.2025 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Уманської О.В., з участю секретаря судового засідання Кузьміної Н.П., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Новий Буг Миколаївської області в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя,

Установив:

27.06.2024 року до Новобузького районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява адвоката Кіяновської Анжели Володимирівни, яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Позивач просить визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальним розміром 7,76 га для ведення сільськогосподарського виробництва, кадастровий № :02:000:0049 за ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування позову посилається на те, що сторони 20.09.1980 зареєстрували шлюб. В період шлюбу сторони за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 , власником якої записаний ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі.

Крім того за час подружнього життя, відповідач на підставі розпорядження Новобузької райдержадміністрації від 26 липня 2004 року № 776-р отримав земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва загальною площею 7,76 га для ведення сільськогосподарського виробництва в межах території Новобузької міської ради, кадастровий номер :02:000:0049 (державний акт серії МК № 350023).

Позивач вважає, що вказане майно є спільною власністю подружжя і бажає оформити право власності на належну їй частку квартири та земельної ділянки, проти чого заперечує відповідач, тому змушена звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 05.07.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

31.07.2024 року представником відповідача до суду подано відзив проти позову, згідно якого відповідач проти задоволення позивних вимог заперечує у повному обсязі. Зокрема зазначає, що позовні вимоги не відповідають чинності нормам ст.ст.57 та 61 СК України. Оскільки Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Натомість Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 та 5 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та земельна ділянка набута , ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України", є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла та земельної ділянки змінювався. Лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло та земельна ділянка, набуті одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди вищевказані об`єкти переходили у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Оскільки спірне мано відповідача набуте шляхом приватизації вважається його особистою приватною власністю та поділу не підлягає.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 04.12.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того пояснила, що у 14.09.1986 році вони з відповідачем та 3ма дітьми переїхали з с.Майорівки, Новобузького району, Миколаївської області та жили в будинку по вул. Червоний Ряд. Пізніше голова колгоспу «Родина» вирішив надати їм квартиру «під виплату». Пізніше було від`єднання від СРСР і відповідачу надали велику зарплату і він викупив квартиру. Всі документи були у відповідача і позивач їх не бачила. Три роки тому позивач і відповідач розлучилися, але проживають й надалі в спірній квартирі. Рік назад позивач дізналася, що відповідач хоче залишити її без квартири, оскільки він її виганяє з житла, а тому вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Наразі позивач проживає в цій спірній квартирі. Земельну ділянку відповідачу надали у колгоспі «Родині» при розпаюванні. На розподілі земельної ділянки не наполягаю.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, оскільки майно (квартира) було придбане за договором купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами у справі. Відомості що квартира приватизована в матеріалах справи відсутні. Відносно земельної ділянки, позивач не наполягає на розподілі земельної ділянки, і не заперечує щодо залишення її за відповідачем.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засідання повідомив, що працював механізатором у колгоспі та у 1986 році йому дали будинок в якому останній прожив декілька місяців. Пізніше відповідача переселили у квартиру. На той час колгосп з внутрішніми робітниками договори не складав. Відповідач платив за квартиру (вартість квартири вираховували з зарплати), а коли почався розпад СРСР і колгоспів відповідачу надали документи і сказали, щоб він приватизував її. Оскільки на той час нотаріусів не було, то останній звернувся до суду. В заяві останній зазначив, що колгосп не надає відповідачу документи на квартиру. Представниця колгоспу з Миколаєва надала якісь документи суду і суд виніс рішення. Але право власності відповідачу не оформлювали, бо самого договору не було. Пізніше в суді відповідачу повідомили що треба ще один раз зібратися і самі щось там зробили і вирішили, бо відповідача на суді не було і постановили рішення, що все ж була угода про купівлю-продаж спірної квартири. Однак відповідач фактично не купував квартиру. Але з заробітної плати у відповідача вираховувалися кошти в рахунок вартості квартири. Пізніше у останнього накопичилося грошей за майновий пай (тисяч 12, а квартира коштувала 13 тисяч) і бухгалтер повідомив, що зарахує ці кошти та кошти які стягувалися з заробітної плати. Таким чином відповідачу віддали квартиру по приватизації. Але будь-яких документів у відповідача немає. Таким чином майновим паєм відповідач погасив борг за квартиру, а земельний пай отримав. За час спільного проживання із позивачкою однією сім`єю., побутом та дітьми опікувалася дружина. На сьогодні в квартирі зареєстровані відповідач, його дочка та онук. Сина і жінку відповідач зняв з реєстрації.

Представник відповідача Ляшенко М.Д. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав зазначених у відзиві, просив відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного.

таттею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Судом встановлено, що 20.09.1980 року між сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.09.1080 року ( а.с.5)

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12.10.2021 року шлюб між сторонами розірвано 12 жовтня 2021 року ( а.с.6)

ОСОБА_3 придбав у колгоспу «Родина» квартиру АДРЕСА_1 , про що 20.12.1991 року було укладено договір купівлі-продажу, який рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 21.12.1993 року №218 було визнано дійсним (а.с.10).

Вказане вище нерухоме майно було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 та записано в реєстраційну книгу КП БТІ під реєстровим номером 218 (30.06.2017 року Новобузькою філією КП ММБТІ реєстрація на паперових носіях змінена з кн..1№218 на кн..29 р.№6485), що підтверджується реєстраційним записом на звороті рішення суду (з.с.а.с.11).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , остання зареєстрована за ОСОБА_3 та розмір частки власності становить 1/1 (а.с.07-09).

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 02.11.2017 року у справі № 481/1176/17 було визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

За таких обставин суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 на підставах, не заборонених законом, в період шлюбу набув право власності на кв. АДРЕСА_3 .

За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої, другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Тобто майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, то належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 572 ЦК України.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

Враховуючи зазначені норми, суд робить висновок, що квартира кв. АДРЕСА_3 , яка придбана в період шлюбу сторін, право власності на яку зареєстроване лише за ОСОБА_3 , є об`єктом права їх спільної сумісної власності.

Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Домовленості між співвласниками щодо розміру часток вказаної нерухомості не існує, отже ці частки є рівними.

При цьому, судом враховано, що відповідач ОСОБА_3 не надає жодних доказів на підтвердження обставин придбання ним спірної квартири за свої особисті кошти, що само по собі може бути підставою для відмови позивачу у задоволенні позову без подачі відповідачем окремого позову.

За такого, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про поділ спірної квартири підлягає задоволенню, враховуючи, що вона була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір, будь-яка домовленість про розподіл майна, а доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача ним суду не надано, тому спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А саме необхідно визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири, припинивши право власності відповідача на таку частку.

Крім того судом встановлено, що розпорядженням Новобузької райдержадміністрації від 26 липня 2004 року ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 7,76 га, що розташована на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. На підставі даного рішення ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на землю серії МК №350023 ( а.с.15, 16, 17, 18).

Відповідно до статті 61 СК України (в редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку) не належать до об`єктів права спільної сумісної власності земельні ділянки, набуті одним із подружжя внаслідок приватизації.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року , який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Отже, право власності у ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку виникло на підставі приватизації і в період, коли дана ділянка не належала до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, з із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8317 (вісім тисяч триста сімнадцять) гривень 00, за одну задоволену позовну вимогу.

Керуючись ст.ст.12,81,229,265,268,354ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , як за об`єктом права спільної сумісної власності.

В задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальній сумі 8317 (вісім тисяч триста сімнадцять) гривень 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішенням виготовлено 21.02.2025 року.

Суддя