Справа № 509/2408/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представниці позивачів ОСОБА_1

представників 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачки ОСОБА_2 адвокатів Воронцова В.Г. та Сягровець Т.М. (поза межами приміщення суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в смт. Овідіополь, в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та ОСОБА_3 , за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачки ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ :

3 травня 2023 року, Перший заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати незаконним та скасувати рішення Сухолиманської сільради від 07.08.2018 р. № 991 «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Сухий Лиман, Одеський (Овідіопольський) район Одеської області, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0500 га, із кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 р. з одночасним припиненням права власності земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 237) кадастровий номер :02:002:2039 за ОСОБА_3 , зобов`язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:2039, на користь Таїровської селищної ради Одеський район (колишній Овідіопольський район) Одеської області, площею 0,0500 га. та стягнути з ОСОБА_3 та Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області на користь Одеської обласної прокуратури в рівних частках судовий збір у розмірі 8052 грн., мотивуючи це листом Одеської обласної державної адміністраціі № 17/5/01/46/1010/2-21 від 05.02.2021 р., в якому йдеться, що за даними Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю - Сухолиманський ставок № 3, площею 14,1 га, де знаходиться спірна земельна ділянка, розташований на території Прилиманської сільської ради і належить до водних об`єктів місцевого значення відноситься до малих річок та відповідно до ст. 88 ВК України, ширина прибережної захисної смуги водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3, становить 50 метрів вздовж урізу води. При цьому, в прибережній захисній смузі водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3, де знаходиться спірна земельна ділянка, її межі проходять по території с. Сухий Лиман, колишніх землях Сухолиманської сільської ради на сьогодні Таїровська селищна рада (ОТГ), та відстань від межі земельної ділянки до урізу води становить 17 м, що суперечить приписам ст. 61 ЗК України та ст. 89 ВК України, якими встановлено заборону на розорення земель (крім підготовки гранту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), в тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів та інше. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

В судовому засіданні представниця прокуратури (позивачів) повністю підтримала позовні вимоги, які просила задовольнити.

Представник відповідачів Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зворотними поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, повторно надіславши на електронну адресу суду заяви, в яких просив суд, розглянути справу без його участі (т. 1 а.с. 152,185,197, т. 2 а.с. 1-7,142-147).

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що підтверджується довідкою ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 03.07.2023 р., згідно якої, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 21.01.2002 р. за адресою : АДРЕСА_2 , а також, зворотними поштовими повідомленнями, які поверталися до суду з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», і крім цього, шляхом розміщенням оголошень на Сайті «Судової влади», причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала, незважаючи на інформацію ЦОСІ ДПС України від 29.04.2024 р. про те, що ОСОБА_3 поверталася в Україну (в?їзд) 24.01.2024 р., тобто під

час слухання справи в суді та виїхала за межі України 06.02.2024 р. (т. 1 а.с. 125,128,129,153,154,186,187,198,199, т. 2 а.с. 14,24,25,26,28,29,45,46,75,108,109,114-117,151,152,158,173,174,186).

Заслухавши пояснення представниці прокуратури (позивачів) та представників 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , дослідивши матеріали позову та додатково надані суду письмові докази від учасників процесу через канцелярію суду, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Вказані висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв?язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю».

ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав».

Також суд вважав, що встановлення обов?язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним», а тому, зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном».

Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови.

У цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що, у даній справі, владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було (п. 93).

Статтями 61 ЗК України та статтею 89 ВК України, встановлено заборону на розорення земель (крім підготовки гранту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), в тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів та інше.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до вимог ст.ст. 1,3,5,58,60,61 ЗК України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство базується на принципах, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Згідно зі ст.ст. 4,87-89 ВК України - землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них, береговими смугами водних шляхів, штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів, належать до земель водного фонду.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 га 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 га 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Прибережні захисні смуги є природоохоронними територіями з режимом обмеженої господарської діяльності, в яких забороняється будівництво будь-яких споруд, розорювання земель, садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, влаштування літніх таборів для худоби, миття та обслуговування транспортних засобів і техніки, влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Умовами ст.ст. 1,20,5054 Закону України «Про землеустрій» передбачаено, що проект землеустрою сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі і межах встановлених законодавством.

Водночас відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі - не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 50-метрову зону від урізу води.

При наданні у власність чи користування земельної ділянки навколо водних об`єктів - необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в Постанові від 21.05.2014 у справі № 6-14цс14 щодо аналогічних правовідносин, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України

Земельний кодекс України встановлює, що землі водного фонду належать до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, визначених цим кодексом.

Згідно зі ст. 85 ВК України - порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим підприємствам, установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами та підтриманню їх у належному стані. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також додержання правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що в приватну власність громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів), а також на умовах оренди можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Чинне водне та земельне законодавство - не передбачає можливість відведення земельних ділянок водного фонду у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням ХХХ сесії VII скликання Сухолиманської сільради від 07.08.2018 р. № 911-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман Одеського району (колишній Овідіопольський район) Одеської області» - затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0500 га, із кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 26).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 30.11.2017 р. ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 24).

Таким чином, вказане рішенням прийнято органом місцевого самоврядування - з порушенням вимог ст.ст. 4,85 ВК України, ст.ст. 58-60,81,83 ЗК України, адже спірна земельна ділянка, площею 0,0500 га, з кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 - відноситься до земель водного фонду водного об`єкту місцевого значення.

Згідно ст.ст. 18,19,20 ЗК України - землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим, в тому числі землі житлової забудови, сільськогосподарського призначення та землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ст.ст. 19,144 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Враховуючи, що землі водного фонду не підлягають передачі у власність, на думку суду - Сухолиманська сільська рада, приймаючи спірне рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень, і крім того, незаконно змінила цільове призначення земельної ділянки, внаслідок чого її неправомірно було відведено в приватну власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), тому спірне рішення є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція щодо неможливості відведення у приватну власність земель водного фонду викладена і у постанові Верховного Суду України від 12.11.2014 у справі № 6-179цс14.

Так, Таїровська селищна рада Овідіопольського (Одеського) району Одеської області - утворена в грудні 2017 року відповідно до Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» внаслідок об?єднання Таїровської селищної ради та Сухолиманської сільської ради, а рішенням Таїровської селищної ради № 400-VII від 19 серпня 2016 року вирішено об`єднатися територіальним громадам сіл Балка, Лиманка та селища міського типу Таїрове Таїровської селищної ради Овідіопольського району з територіальною громадою села Сухий Лиман Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району в Таїровську селищну об?єднану територіальну громаду з центром у селищі міського типу Таїрове Овідіопольського району .

Зокрема, вказаним рішенням правонаступником активів і пасивів (зобов`язань) сільської та селищної рад, що об`єднуються визначено - Таїровську селищну об?єднану територіальну громаду, утворену внаслідок добровільного об`єднання. Аналогічне рішення №392-VII від 06.06.2017р. винесено Сухолиманською сільською.

Суд зауважує, що факт порушення вимог земельного та водного законодавства на території Сухолиманської сільської ради в складі Таїровської селищної ради Одеського району - підтверджується Технічним звітом складеним сертифікованим інженером-геодезистом, інженеромземлевпорядником ФОП ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 27-74).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, спірна земельна ділянка площею 0,050 га із кадастровим номером :02:002:2039 - становить власність територіальної громади Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та знаходиться у межах прибережної захисної смуги водного об`єкту Сухолиманський ставок № 3.

Оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, тобто, належить та належала до земель, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність, тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Сухолиманської сільської ради щодо затвердження проекту землеустрою та передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, на думку суду - є обґрунтованими та ефективним способом захисту, оскільки реально усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки рішення Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII видано з численними порушеннями закону без необхідного обсягу цивільної дієздатності, 3-тя особа ОСОБА_2 не набула права власності на земельну ділянку у визначений законом спосіб, як того вимагає ст. 328 ЦК України, а тому, не мала права розпоряджатись нею, у тому числі відчужувати відповідачці ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 933 від 05.11.2021 року укладений між сторонами, згідно із ст. 21, ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України.

На теперішній час земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:2039 площею 0,0500га зареєстрована на праві власності за відповідачкою ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 75-78).

Враховуючи, що договір купівлі продажу № 933 від 05.11.2021 року, як підстава для державної реєстрації майнового права, укладений на підставі незаконного рішення Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII є недійсним, зурахуванням абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону, одночасно підлягає припиненню право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:2039.

Згідно статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено спосіб захисту прав на земельні ділянки, зокрема захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 321 ЦК України - ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим.

Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у етапі 59 цього кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України - треба розглядати як не пов?язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду.

В цьому аспекті, судом беруться до уваги правові висновки Верховного Суду у справі № 359/3162/16, про те, що розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 08.07.2009 р. № 2270 не є підставою до набуття права власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, його скасування у судовому порядку не призведе до відновлення порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки водного фонду, а тому такий спосіб захисту порушених прав не є ефективним.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про повернення нерухомого майна - є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, у разі задоволення судом даного позову, держава Україна може поновити свої порушені права на землі водного фонду шляхом реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну ділянку, лише після скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, суд вважає вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,0500 га з кадастровим номером :02:002:2039, шляхом її повернення на користь держави в особі Таїровській селищній раді Одеського району Одеської області з незаконного володіння, та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з одночасним припиненням права приватної власності за ОСОБА_3 .

Крім цього, беручи до уваги, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи відповідний правочин між особами про перехід права власності, а не запис у Державному реєстрі, так як такий запис лише посвідчує відповідне право та не має самостійного юридичного значення.

Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, можлива лише у випадку, визначеному ст. 59 ЗК України, тому для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику, визнання недійсним запису у Державному реєстрі речових прав не є необхідним, оскільки така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, яка належить до земель водного фонду.

Вказана правова позиція закріплена в постановах ВП ВС від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс 19).

Крім того, на думку суду, даний позов про повернення земель водного фонду із приватної у державну власність вочевидь становить суспільний і публічний інтерес і його подача до суду - не суперечить нормам європейського законодавства.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Відповідно до ст.ст. 13,14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, що перебувають під особливою охороною держави. Прийняття спірного рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки водного фонду, яка відповідно до закону не може перебувати у приватній власності фактично позбавляє Український народ можливості володіти, користуватися та розпоряджатися землями водного фонду водного об`єкту місцевого значення.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності.

Крім того, згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 26 вищевказаного Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 р. з одночасним припиненням права власності земельної ділянки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 237) кадастровий номер :02:002:2039 за ОСОБА_3 , підлягають скасуванню у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.11.2020 р. у справі №154/883/19, у якій суд зазначив, що виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, а також про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Обґрунтування підстав представництва проокурора, які заперечувались представниками 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях, підтриманих ними у судовому засіданні (т. 2 а.с. 77-87).

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Так, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Окрім того, суспільний інтерес полягає у припиненні порушення, яке виявилося у передачі в приватну власність земельної ділянки водного фонду та запобіганню таким порушенням у майбутньому.

Прокурор звертається до суду у зв`язку з необхідністю відновлення правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі водного фонду, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність земель водного фонду, що незаконно вибули з такої власності.

З урахуванням викладеного, спірна земельна ділянка, загальною площею 0,0500 га, підлягає поверненню до земель комунальної власності відповідно, а ааме - Таїровській селищній раді Одеського району Одеської області.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості оцінка земельної ділянки площею 0,0500 га, із кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою: АДРЕСА_1 становить 77020,79 грн.

Як передбачено ст. 51 ВК України, ст. 122 ЗК України, функції щодо розпорядження водними об`єктами покладено на обласні державні адміністрації (за межами населених пунктів), та на сільській, селищні, міські ради (в межах населених пунктів).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 10 ВК України, до відання сільських, селищних, міських та районних у містах рад у галузі регулювання водних відносин на їх території належить, зокрема, контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, оскільки вищевказане рішення Сухолиманської сільської ради прийняті всупереч вимог ст. ст. 58-60,81,83 ЗК України, ст.ст. 4,85 ВК України, то воно підлягає визнанню недійсним з підстав, описаних вище.

При цьому, обираючи форму представництва прокурор визначає в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Прокурор звернувся з даним позовом до Овідіопольського райсуду Одеської області з посиланням на ст. 13 Конституції України, яка серед іншого визначає, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об?єктом права власності користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ним Кодексом.

Як зазначено у Постанові ВП ВС №12-194гс19 від 26.05.2020, відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк або разі відсутності такого органу. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу або відсутність такого органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Оскаржуваним рішенням і дією щодо передачі земельної ділянки водного фонду у приватну власність порушено право власності територіальної громади на землі водного фонду, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного їх використання та відтворення.

Вказане відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення даного позову.

На обґрунтування права на звернення до суду з даним позовом, прокурор у письмових поясненнях зазначив, що дана позовна заява вжита як захід прокурорського реагування та направлена, насамперед, на захист інтересів держави, оскільки протиправне отримання відповідачкою ОСОБА_3 спірної земельної ділянки у власність з порушенням вимог земельного законодавства суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, закріплених ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України, що призвело до порушення інтересів держави, які полягають в забезпеченні реалізації в Україні принципів регулювання земельних відносин.

Щодо визначення органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, та невиконання ним своїх повноважень у зазначеній сфері, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 80 ЗК України, суб?єктами права власності на землю є зокрема територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Таким чином, здійснення Сухолиманською сільрадою (на теперішній час землі Таїровської селищної ради) передачі права власності, зокрема розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може розцінюватися як вираження волі територіальної громади с. Сухий Лиман.

Враховуючи те, що передачею у приватну власність спірної земельної ділянки порушено інтереси держави в особі територіальної громади, як власника земельної ділянки, адже з комунальної власності протиправно вибула земельна ділянка водного фонду, розташована в селі Сухий Лиман, прокурор звернувся з даним позовом до відповідачів - Таїровської селишної ради про скасування рішення що безумовно становить суспільний і публічний інтерес.

В той же час, Сухолиманська сільська громада, як власник спірної земельної ділянки, делегувала Сухолиманській сільській раді, яка на теперішній час увійшла до складу Таїровської селищної ради, повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади, як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

В даному випадку, Сухолиманська сільська рада передавши у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Сухий Лиман, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, площею 0,0500 га, із кадастровим номером :02:002:2039, розташованою за адресою АДРЕСА_1 , розпорядилась нею усупереч вимогам Земельного та Водного кодексів України, а ОСОБА_2 в свою чергу, не мючи права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, у тому числі відчужувати, продала її відповідачці ОСОБА_3 .

На думку суду, даний спір порушує інтереси Сухолиманської сільської громади, що увійшло до складу Таїровської селищної ради як законного власника вказаної земельної ділянки, а відсутність належного владного контролю на вказаному напрямі створює сприятливі умови для незаконного використання земель.

Згідно з ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Відновлення порушеного права територіальних громади на законне розпорядження спірною земельною ділянкою під кадастровим номером :02:002:2039 може бути реалізоване шляхом скасування рішення Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки у власність Таїровської селищної ради.

Враховуючи що Сухолиманська сільська рада увійшла до складу Таїровської селищної ради, тому в межах предмету спору, на теперішній час Таїровська селищна рада в розумінні ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України.

В даному випадку органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах в частині розпорядження земельною ділянкою під кадастровим номером :02:002:2039, за адресою: АДРЕСА_1 , має виступати Таїровська селищна рада, адже Сухолиманська сільська рада увійшла до її складу, згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних та міських рад відноситься вирішення питань регулювання земельних відносин.

Враховуючи той факт, що одним з відповідачів у даній справі є Таїровська селищна рада, то наразі відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, тому заступник керівника Чорноморської окружної прокуратури звернувся до суду за захистом інтересів держави і набуває законного статусу позивача, враховуючи, що на адресу Таїровської селищної ради прокурором скеровано лист про вжиття заходів реагування щодо усунення зазначених порушень № 63-2705 ВИХ-21 від 30.06.2021, але станом на теперішній час відповідь до прокуратури не надходила, як показала суду представниця прокуратури.

Верховний Суд у своїй Постанові від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20 зазначив, що особливістю органу місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень, що кожен з таких суб`єктів є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу. Таким чином, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом подаються з такої підстави як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави. При цьому інтереси держави охоплюють інтереси мешканці територіальної громади, зокрема у такій сфері як розпорядження земельними ресурсами.

Отже, пред`явлення даного позову спрямоване на відновлення порушеного права територіальної громади с. Сухий Лиман, що увійшли до складу Таїровської селищної ради на належне розпорядження землями комунальної форми власності, інститут якого закріплений Державою на конституційному та законодавчому рівні в частині гарантування заборони незаконної передачі у власність земель водного фонду та можливості її використання представникам всієї територіальної громади.

Враховуючи, що повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц). В той же час, зазначено, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

З аналізу завдань, покладених на Держгеокадастру пунктом 4 Положення, вбачається, що Держгеокадастр є як центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (частина перша статті 5), так і центральним органом, який забезпечує реалізацію державної політики зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (частина друга статті 5 Закону № 963-IV), на які законом покладено різні повноваження.

Здійснення вказаних у статті 1 Закону № 963-IV заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісового фонду, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, належить до державного контролю за використанням та охороною земель.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.07.2022 р. у справі № 910/5201/19 року вказала, що в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Києва є стороною спору, територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом, - Київраду, замість якої й діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у статті 1 Закону № 963-IV.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб?єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб?єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги повне задоволення позовних вимог підлягають стягненню на користь Одеської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у сумі 8052 грн. за подачу позову та 1342 грн. за забезпечення позову саме з відповідачки ОСОБА_3 , а не в солідарному чи дольовому порядку з відповідачів, беручи до уваги, що спірне рішення органу місцевого самоврядування було прийнято не відповідачами Таїровською селищною радою, а Сухолиманською сільською радою, які в подальшому увійшла у склад Таїровської селищної громади, яка спірного рішення не приймала (т. 1 а.с. 84,99).

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,56,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», ст.ст. 16,21,321,393 ЦК України, ст.ст. 1,3,18,19,58-61,83,152,153,155 ЗК України, ст.ст. 6,85,87-89 ВК України, Законом України «Про землеустрій», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Правовими висновками ВС та ВП ВС, ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов Першого заступника керівника Чорноморської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави до Таїровської селищної ради Одеськог району Одеської області та ОСОБА_3 , за участю 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачки ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування органу місцевого самоврядування та повернення земельної ділянки задовольнити частково ;

2. Визнати незаконним та скасувати рішення ХХХ сесії VII скликання Сухолиманської сільської ради від 07.08.2018 р. № 991-VII «Про надання у власність громадянці ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в селі Сухий Лиман, Одеського (Овідіопольського) району Одеської області, яким затверджено проект землеустрою з передачею ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0500 га, з кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 ;

2. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за № 61402438 від 05.11.2021 р. з одночасним припиненням права власності на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 237, номер запису про право власності : 44879469) кадастровий номер :02:002:2039 за ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) ;

3. Зобов`язати ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) повернути на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області район - земельну ділянку, площею 0,0500 га, з кадастровим номером :02:002:2039, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованою за адресою : АДРЕСА_1 ;

4. Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) на користь Одеської обласної прокуратури () судовий збір в загальному розмірі 9394 грн. (8052 грн. за подачу позову до суду + 1342 грн. за забезпечення позову) ;

5. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 17.02.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.