Справа№592/2299/23
Провадження №2/592/57/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Суми Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого - судді Катрич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Дядечко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом та свої вимоги обгрунтовує тим, що з 26 листопада 2011 року по 15 вересня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.Під час спільного (сімейного) життя у сторін від шлюбу народилась спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу, протягом приблизно одного року позивач постійно підтримував відносини зі своїм сином, дбав про нього, забезпечував матеріально. Часто проводив час із сином, із ночівлями за своїм місцем проживання, проведенням спільного часу впродовж декількох днів тощо. Між неповнолітнім ОСОБА_3 та позивачем виникли теплі, люблячі відносини, прив`язаність. В середині 2014 році, коли дитина перебувала у віці двох років, відповідачка прийняла рішення про виїзд закордон. В цей час дитина залишилась зі своїм батьком по сьогоднішній день. Під час перебування закордоном ОСОБА_2 вкрай рідко зв`язувалась із сином. Жодної матеріальної допомоги не надавала. Після повернення на територію України, що мало місце приблизно через рік, відповідач не повернула дитину. Жодних бажань з даного приводу не висловлювала. Фактично ОСОБА_2 усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та догляду за сином. Прийняття участі у вихованні дитини обмежується лише повідомленнями у messenger-застосунках типу «Viber». Розуміючи, що дитини потрібна мати, Позивач неодноразово намагався посприяти у спілкуванні дитини із відповідачкою, при цьому сам ОСОБА_3 не хотів таких розмов (спілкування). В цей же час й ОСОБА_2 не виходить на зв`язок, ігноруючи наявність сина. Не приділяє належної уваги, не піклувався про сина, самоусунулась від його виховання та матеріального забезпечення. Жодного разу не надавала або не присилала дитині подарунків, в тому числі на Дні народження. На даний час ОСОБА_3 відмовляється спілкуватись зі своєю матір`ю. Не бажає зустрічатись із відповідачкою. Місце проживання Відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 , не має необхідних умов для проживання неповнолітнього ОСОБА_3, яке б дозволяло останньому здійснювати навчання, займатись додатковим розвитком здібностей тощо. Не облаштоване окремим спальним місцем. Вказане житло є однокімнатною квартирою, в якій проживає щонайменше чотири особи. При цьому, позивач проживає в п`яти кімнатній квартирі разом зі своїм сином та своїми батьками. Житло повністю облаштоване для неповнолітньої дитини. Має окрема місце для відпочину, навчання, проведення дозвілля, зайняття розвитком здібностей тощо. Позивач діє в якнайкращих інтересах неповнолітньої дитини. Вважає із позивачем за необхідне визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом із його батьком, про що суд і просять.

Представник відповідача-адвокат Литовченко О.М. надала відзив до суду, в якому зазначила, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, так як вищевказана інформація не відповідає дійсності. Доки відповідачка проживала з сином то робила для нього все необхідне та піклувалася про нього, потім виїхала на заробітки за кордон, на даний час вона також спілкується з дитиною та надає матеріальну допомогу. За взаємною згодою з позивачем їх спільний син ОСОБА_3 залишився проживати в Україні разом із батьком, а вона постійно спілкувалася із дитиною, перераховувала кошти на його утримання. Вона любить сина і в них гарні відносини і не зважаючи на всі перешкоди ОСОБА_1 , мати з сином періодично бачилися та проводять разом дозвілля. Син при зустрічах завжди доброзичливий та відвертий. В кінці березня позивач зателефонував позивачці і повідомив, що його призивають на військову службу, тоді повідомила, що в такому випадку ОСОБА_3 буде проживати з нею. А на початку квітня вона вже дізналася, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа про позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дитини. На її думку, дії позивача, а саме звернення до суду з позовною заявою спрямовані лише на створення підгрунтя для відстрочки від призову під час мобілізації, так як вона ніколи не заперечувала, щоб дитина проживала з батьком. (а.с. 35-36)

13.06.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач не погоджується із поясненнями, міркування і аргументами, викладеними у відзиві. В свою чергу позивачем надано до суду більше ніж достатньо доказів, що свідчать про виховання сина ОСОБА_3, зокрема лист Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перлина-17», за вих. № 4/02 від 16 лютого 2023 року, відповідно до якого дитина - ОСОБА_3 , 2012 року народження фактично проживає разом зі своїм батьком, що підтверджено підписами сусідів будинку тощо. Але зауважує, що після подання позовної заяви до суду, відповідачка активізувалась у спілкуванні зі своїм біологічним сином. Намагається чи не щодня зв`язуватись з неповнолітнім ОСОБА_3. При цьому, твердження про заборону дитині чи будь-кому із рідних ОСОБА_2 спілкуватись з дитиною, як і заборона спілкуватись дитині із самою відповідачкою є повна нісенітниця, яка нічим не підтверджена. Вказані висловлювання є наклепом, чого не дозволяє собі робити позивач. Як і є наклепом обставини, що начебто позивач має на меті ухилятись від військової служби за мобілізацією шляхом позбавлення батьківських прав матір дитини. (а.с. 81-84)

03.10.2023 року до суду надійшли заперечення, в яких відповідачка зазначила, що твердження позивача щодо неохочого спілкування сина з нею чи зацікавленість сина у спілкуванні виникає лише тоді, коли мова йде про подарунки чи те, що після подання позовної заяви до суду вона активізувалась у спілкуванні зі своїм біологічним сином, намагаючись чи не щодня зв`язуватись з ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, оскільки вони з сином постійно спілкуються. Їх дитина і по теперішній час зареєстрована з нею за однією адресою: АДРЕСА_1 , по теперішній час оплачує житлово-комунальні послуги, що є формою матеріального утримання дитини. Вважає, що син ОСОБА_3 не повинен бути заручником ситуації, також вона не бажає, щоб її було позбавлено відносно нього батьківських прав, у ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_7 добрі, довірливі відносини. Крім того, вона вважає, що зростання сина у повній сім`ї також відповідає інтересам дитини, тому вона має намір, якщо ж так питання ставить позивач на даний час, порушити питання щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з нею, ОСОБА_2 . (а.с. 96-97)

29.02.2024 року Ковпаківський районний суд м. Суми постановив ухвалу, якою було прийнято відмову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Жалковського В.Ю. від позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав відповідача - ОСОБА_2 , відносно біологічного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Провадження в цій частині вимог у справі закрито. (а.с.154)

У судовому засіданні адвокат Жалковський В.Ю. підтримав позовну вимогу про визначення місця проживання дитини разом із батьком в повному обсязі та просив задовольнити, зазначивши, що визначення місця проживання дитини разом із батьком потрібно для того, що є спір з приводу проживання дитини, так як мати в процесе розгляду справи заперечувала проти того, щоб ОСОБА_3 проживав разом із батьком, хоча сама дитина сказала у суді, що звикла проживати із батьком та бабусею і дідусем. Також позивач, будучи раніше присутнім під час розгляду справи, підтримав викладене його представником.

Представник відповідача-адвокат Литовченко О.М. у суді зазначила, що відповідачка жодного разу не намагалася примусити сина жити з нею, не чинила жодних дій, щоб змінити його місце проживання чи приїхати жити за його місцем проживання. Спору з даного питання не виникало жодного разу. В той же час навіть на стадії звернення до суду у своїй позовній заяві позивач стверджував, що дійсно відповідач не висловлювала жодних заперечень щодо факту проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з його батьком. Отже, позов є надуманим, позивачем не доведено, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою. Відповідачка, будучи раніше присутньою під час розгляду справи, підтримала викладене її представником.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей надав висновок про те, що приймаючи до уваги той факт, що дитина фактично проживає з батьком, спір з матір`ю відсутній, вважає, про відсутність спору щодо місця проживання дитини, тому підстави для визначення її місця проживання відсутні. (а.с.212-213)

Свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивача, у суді показала, що ОСОБА_3 з грудного віку проживає разом із батьком, та його батьками, тобто дідусем та бабусею дитини. Мати вона ніколи не бачила. Дитина ходить у школу, грає у дворі з дітьми, завжди охайний, веселий, гарний хлопчик.

Свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю відповідачки, у суді показала, що коли ОСОБА_3 було 2 роки, дочка виїхала за кордон на заробітки, бо було скрутне матеріальне становище, потрібні були гроші. Зять-позивач запропонував забрати проживати дитину до себе, так як у неї ще були на вихованні онуки. Ніхто з цього приводу не заперечував. Коли повернулася донька із-за кордону, він почав перешкоджати і їй і доньці у побаченнях та спілкуванні із дитиною. Потім донька зустріла іншого чоловіка, народила ще двох дітей, але завжди піклувалася про старшого сина як могла. Оскільки так склалося, що ОСОБА_3 с самого малечку почав проживати із батьком, там у нього школа, друзі, звична йому обстановка, то ніяких заперечень у матері не було і про подальше його проживання з батьком.

Свідок ОСОБА_11 , яка є подругою відповідачки, пояснила, що між батьками ОСОБА_3 була домовленість з приводу місця його проживання, а саме коли ОСОБА_2 поїхала на заробітки з кордон, то дитина почала проживати з батьком і весь час з ними і проживала, і по теперішній час.

Педагог ОСОБА_13 пояснила, що є класним керівником ОСОБА_3, який навчається у школі № 7, знає його з першого класу, знає, що він проживає із татом і його батьками, про маму зовсім нічого не знає і в школі не бачила. Дитиною у школі повністю опікується батько та його родина.

ОСОБА_3 , якому виповнилося 12 років, у суді пояснив, що навчається у 7-му класі, постійно проживає разом із батьком, дідусем та бабусею у квартирі з дитинства- з 4-х або 5 років. Мама проживає у АДРЕСА_2 , вона його запрошує у гості, він приходить на вихідні, спілкуються і по телефону. Мама його запрошувала проживати разом із нею, її чоловіком та двома братами, але він звик вже проживати із батьком, у нього є окрема кімната, школа в межах району, де розташований будинок, там його друзі. Мама не забороняла йому проживати із татом, останній час пропонувала поїхати в евакуацію до іншої країни разом, але він залишився тут.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дитину ОСОБА_3, інтересів якої стосується даний позов, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період часу з 26.11.2011 року по 15.08.2013 року, що підтверджується копією рішення Ковпаківського районного суду м. Суми (а.с. 10) та мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с. 9) Дитина з 21.04.2014 року зареєстрована разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 98, 18) Фактично ОСОБА_3 проживає із батьком з 2014 року за адресою АДРЕСА_3 .

Дані обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до листа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перлина-17», за вих. № 4/02 від 16 лютого 2023 року, дитина - ОСОБА_3 , 2012 року народження фактично проживає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено відповідними підписами сусідів будинку.(а.с. 11-12)

Відповідно до Довідок Комунальної установи «Сумська спеціалізована школа І-III ступенів № 7 імені Максима Савченка» Сумської міської ради від 20 червня 2019 року та за вих. № 01-22/71 від 16 лютого 2023 року, неповнолітній ОСОБА_3 дійсно завчається у зазначеному закладі. Зі слів класного керівника за період і по теперішній час (зокрема відповідно до Довідки від 16 лютого 2023 року) мати учня не спілкувалась з класним керівником, не брала участі в батьківських зборах та інших заходах класного колективу, не цікавилась життям свого сина. Контактів зі школою не підтримує. (а.с.13)

Після надання вступних слів сторонами та їх представників, допиту свідків, пояснень дитини у присутності педагога, 23.12.2024 року заступник Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради надав висновок, в якому зазначено, що мати жодного разу не намагалася примусити сина жити з нею. На даний час вона з двома дітьми виїхала за кордон через збройну агресію, пропонувала і ОСОБА_3 поїхати з нею, але він сказав, що його не відпустить батько на такий довгий час, тому ОСОБА_2 не наполягала і не примушувала сина поїхати з нею. Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування або судом лише в разі наявності спору між батьками. Враховуючи вищезазначене, на підставі статей 160, 161 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги те, що дитина фактично проживає з батьком, спір з матір`ю відсутній, тому вважає, що спір щодо місця проживання відсутній, тому підстави для визначення місця проживання відсутні, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може і далі залишатися проживати разом з батьком ОСОБА_1 . (а.с.212- 213) Суд погоджується з даним висновком, так як він відповідає встановленим фактичним обставинам справи.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно до ст.160 СК України місце проживання дитини., яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце Проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років,, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що дитина сторін -син ОСОБА_3 проживає разом з батьком тривалий час з 2014 року, будь-яких заперечень щодо місця проживання дитини разом із батьком, відповідачка не висловлювала, до органу опіку та піклування чи до суду з питанням визначення місця проживання дитини разом із нею не зверталася. Однак, 22.02.2023 року до суду в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся представник із вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та про визначення місця проживання дитини із батьком.

Таким чином, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідачка досягли згоди щодо проживання дитини з батьком, так, як відповідачка залишила свою дитину проживати разом із ним, так як виїхала за кордон (а.с.139), тому суд вважає, що вона не проти того, щоб її син проживав разом із батьком. Тобто сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дитини із батьком.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітнього сина, який проживає разом із батьком, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із батьком у позасудовому порядку, тому правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дитини із батьком на час розгляду справи немає, оскільки дитина фактично проживає з батьком і його право не оспорюється.

Що ж стосується доводів представника позивача про існування спору між батьками, то слід зазначити про те, що відповідачка дійсно подавала відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив по пред`явленню до неї вимоги про позбавлення її батьківських прав, але вона оспорювала зазначені позивачем фактичні обставини та його доводи з приводу її неналежного піклування, виховання, матеріального незабезпечення відносно сина, який начебто також не хоче з нею спілкуватися тощо, а не місце проживання дитини, вона категорично заперечувала, що її звинувачують у неналежному виконанні батьківських обов`язків, і надавала докази, такі як копії квитанцій про перерахування коштів, переписка у соціальних мережах із сином, фотокартки із спільним зображенням матері і сина, а також ще двох її дітей. (а.с.47-77,99-115) Також у судовому засіданні ОСОБА_2 стверджувала про надуманість позову і зазначала про те, що якщо батькові важко утримувати дитину, чи якщо його призовуть на військову службу тощо, то вона забере дитину проживати до своєї родини. ОСОБА_3 пояснював, що так, мати пропонувала жити із ним, він більше схиляється жити із татом, тому і в подальшому з ним проживає, а мати не заперечує і з двома іншими дітьми виїхала за кордон.

Таким чином, позовні вимоги про визначення місця проживання із батьком задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 21.02.2025

Суддя О.М. Катрич