ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 759/8167/20

провадження № 61-10449св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у складі колегії суддів Соколової В. В., Невідомої Т. О., Поліщук Н. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2006 року вона набула у власність нежитлові будівлі (літ. «А-А-1» -пансіонат; літ. «Б» - склад; літ. «В» - гуртожиток; літ. «Г» - навіс), загальною площею 2 476,7 кв. м, які розташовані на земельній ділянці площею 2 352,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на це майно було зареєстроване за нею 28 листопада 2006 року.

24 грудня 2019 року вказані будівлі захопили невідомі особи, про що їй повідомив охоронець.

У подальшому позивачу сталовідомо, що згадана нерухомість належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року, за умовами якого вона нібито була продавцем спірного майна.

Позивач зазначала, що договір купівлі-продажу вона не підписувала, що свідчить про відсутність з її боку волевиявлення на укладення цього правочину, а тому вважала його недійсним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А. П.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2013 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф., про право власності ОСОБА_2 на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Святошинський районний суд міста Києва у складі судді Петренко Н. О. рішенням від 04 листопада 2021 року позов задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А. П.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2013 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф., про право власності ОСОБА_2 на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки відповідач не спростував доводи позивача, яка, у свою чергу, на обґрунтування заявлених вимог надала належні та достатні докази на підтвердження непідписання оспорюваного договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року, а отже, довела відсутність у неї волевиявлення щодо вчинення правочину, то з огляду на приписи статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та з метою реального захисту і відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Крім того, як відомо із матеріалів справи, державний реєстратор Голованівської селищної ради Кіровоградської області Топольник О. М. провів зміни щодо об`єктів нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф. свідоцтво про право на спадщину за законом замінив на спірний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2012 року з одночасною заміною спадкоємця / власника квартири ОСОБА_3 на нового власника ОСОБА_4 .

З огляду на викладене суд також вважав за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2013 року, індексний номер 3859909, на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Київський апеляційний суд постановою від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Тому у випадку оспорювання самого факту укладення договору такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів не погодилася з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що в основу рішення про визнання спірного договору недійсним суд першої інстанції поклав виявлені обставини порушення порядку реєстрації договору. Однак, по-перше, ОСОБА_1 не посилалася на такі обставини як на підставу позову, а по-друге, порушення порядку реєстрації права власності не спричиняє недійсності правочину, оскільки реєстрація є лише похідною дією, яка вчиняється на підставі договору. Отже, за відсутності підстав для визнання недійсним договору, що є предметом спору, відсутні і підстави для скасування рішення державного реєстратора в межах цієї справи.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту порушеного права, вона має на меті повернути собі спірні нежитлові приміщення, вважаючи, що це майно перебуває у володінні відповідача без установлених законом підстав.

У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння особою таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

За наведених обставин апеляційний суд вказав, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. При цьому відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити віндикаційний позов.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 липня 2013 року та залишити у цій частині в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 та у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16, від 03 серпня 2022 року у справі № 695/318/20, від 24 травня 2023 року у справі № 572/1537/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що, дійшовши правильного висновку про неможливість визнати недійсним договір купівлі-продажу, який не вчинено (договір, який не укладено), суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні іншої позовної вимоги, а саме про скасування рішення приватного нотаріуса від 11 липня 2013 року про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові будівлі за відповідачем.

Вказує, що за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути оцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Отже, оскільки порушення її права власності відбулося у результаті державної реєстрації права власності на спірні приміщення за відповідачем на підставі неукладеного договору купівлі-продажу, то заявлена нею позовна вимога про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав від 11 липня 2013 року опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, задоволення цієї вимоги приведе до реального вирішення спору про право.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою те, що в суді першої інстанції разом із позовною заявою вона подала клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте ця експертиза не була проведена з вини відповідача, який, заявивши таке ж клопотання на стадії апеляційного перегляду справи, не надав на вимогу суду оригінал спірного договору купівлі-продажу.

Отже, оскільки під час апеляційного розгляду цієї справи сторона відповідача заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд повинен був задовольнити таке клопотання та, у разі неможливості проведення експертизи у зв`язку із ненаданням відповідачем експерту необхідних оригіналів документів, застосувати наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України, а саме визнати факт підробки її підпису у спірному договорі.

Натомість у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, обмежившись лише посиланням на неможливість її проведення через відсутність необхідних матеріалів та документів.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. ухвалою від 07 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

01 вересня 2023 року справу № 759/8167/20 передано до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду від 11 січня 2024 року у зв`язку з обранням судді Погрібного С. О. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2024 року справу № 759/8167/20 передано судді-доповідачу Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14 березня 2024 року зупинив провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2024 року поновив провадження у цій справі.

Верховний Суд ухвалою від 16 січня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

На підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2006 року, укладеного на Першій Євпаторійській товарній біржі, ОСОБА_1 придбала нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і складаються в цілому з: літ. «А-А-1» - пансіонат; літ. «Б» - склад; літ. «В» - гуртожиток; літ. «Г» - навіс, загальною площею 2 476,7 кв. м, на земельній ділянці площею 2 352,9 кв. м (том 1, а. с. 9-11).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року ОСОБА_2 є власником зазначених нежитлових будівель. Рішення від 11 липня 2013 року, індексний номер 3859909, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , прийняв приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф. (том 1, а. с. 12, 13).

У наданих суду першої інстанції письмових поясненнях приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф. зазначила, що вона не реєструвала за ОСОБА_2 право власності на нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію від 11 липня 2013 року, індексний номер 3859909, вона прийняла у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я дружини померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 . Ствердила, що державний реєстратор Голованівської селищної ради Кіровоградської області Топольник О. М. провів зміни щодо об`єктів нерухомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме видане нею як приватним нотаріусом свідоцтво про право на спадщину за законом замінив на спірний договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25 травня 2012 року з одночасною заміною спадкоємця / власника квартири ОСОБА_3 на нового власника ОСОБА_4 . У результаті цих дій реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна залишився тим самим 09), але сам об`єкт, його опис, власник та документ, що підтверджує право власності, були замінені (том 1, а. с. 55-57).

На підтвердження зазначених обставин до письмових пояснень приватний нотаріус Коновал З. Ф. додала:

- копії документів, на підставі яких була проведена реєстраційна дія на квартиру АДРЕСА_2 ;

- скріншоти проведених 24 липня 2020 року у розділі № 09 операцій та дій, якими здійснено заміну об`єкта нерухомості, правочину та сторін правочину;

- копію договору купівлі-продажу, укладеного 25 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі зазначено, що цей правочин посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Вельбоєнко А. П. (том 1, а. с. 58-72).

14 грудня 2019 року ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій щодо спірного майна (том 1, а. с. 14, 15).

До апеляційної скарги сторона відповідача долучила: 1) копію договору про здійснення послуг охорони від 28 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охоронна фірма «ГРОМ» (далі - ТОВ «Охоронна фірма «ГРОМ»), за умовами якого ОСОБА_2 як замовник доручає, а ТОВ «Охоронна фірма «ГРОМ» як виконавець бере на себе зобов`язання забезпечити охорону приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 21 грудня 2013 року; 2) копію договору підряду від 06 червня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Будівельна компанія «АКРОПОЛЬ», за умовами якого ОСОБА_2 як замовник доручає, а ТОВ «Будівельна компанія «АКРОПОЛЬ» як підрядник бере на себе зобов`язання виконати ремонтні роботи у приміщеннях, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 158-163).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним не оскаржується, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд у цій частині не переглядає.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з огляду на те, що вона не підписувала цей правочин, що свідчить про відсутність з її боку волевиявлення на укладення договору. Також позивач просила скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем, вказуючи, що така реєстрація речового права на підставі недійсного договору порушує її права та законні інтереси на розпорядження належними їй об`єктами нерухомості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама собою на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється, якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

Цей фактичний стан володіння необхідно відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає права володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Разом із тим право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20)).

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, частина третя статті 26 Закону № 1952-IV встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 17 квітня 2019 року у справ № 916/675/15, від 23 листопада 2023 року у справі № 910/10496/22).

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18) зазначено, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону № 1952-IV не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), до розгляду якої було зупинено провадження у цій справі, зробила такі правові висновки:

«232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.

238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.

239. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

240. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

З огляду на викладене, оскільки у цій справі ОСОБА_1 оспорювала сам факт укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень (наявності на письмовому тексті правочину підпису, який вона не вчиняла), а отже, за наведених підстав позову (у випадку доведення цих обставин) такий договір не міг бути визнаний недійсним, то право власності позивача не підлягало захисту шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію за ОСОБА_2 спірного майна, оскільки сама собою державна реєстрація не була підставою виникнення у відповідача права власності, такою підставою вибуття з володіння позивача майна виступав договір купівлі-продажу.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону № 1952-IV не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння майном, набутих нею за договором, який не визнано недійсним, як і не позбавляє можливості повторно звернутися до державного реєстратора із заявою про реєстрацію речового права на майно на підставі такого правочину.

Таким чином, беручи до уваги фактичні обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належним способом захисту прав позивача як власника майна, що є предметом неукладеного (непідписаного) договору купівлі-продажу (тобто правочину, стороною якого, за твердженнями ОСОБА_1 , вона не була), є витребування майна з незаконного володіння особи шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Отже, пред`явлений ОСОБА_1 у цій справі позов не міг бути задоволений, оскільки позивач обрала неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не приводить до поновлення її порушених прав. Тому апеляційний суд правильно не перевіряв доводи позивача в частині висновку щодо неукладеності договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, не підтверджував і не спростовував його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 та у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16, від 03 серпня 2022 року у справі № 695/318/20, від 24 травня 2023 року у справі № 572/1537/21, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (провадження № 12-83гс21) зазначено, що за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути оцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Однак у справі № 914/2350/18 предмет позову становили вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем внаслідок позасудового звернення стягнення на предмети іпотеки на підставі іпотечного договору, укладеного з позивачем. Під час розгляду вказаної справи суди надавали оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно, із застосуванням, серед іншого, приписів частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Тобто державна реєстрація права власності закріплена законом як елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому частина четверта статті 37 вказаного Закону прямо передбачає право іпотекодавця оскаржити в суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Натомість у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно за договором купівлі-продажу, а отже, сама собою державна реєстрація не була окремою підставою набуття відповідачем права власності.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 572/1537/21 (провадження № 61-10103св22), у якій предмет позову становили вимоги про визнання договору неукладеним, скасування рішення державного реєстратора, зазначено, що обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може привести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Однак у справі № 572/1537/21 спірні правовідносини стосувалися визнання неукладеним договору оренди землі та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди на підставі неукладеного договору, причому з таким позовом до суду звернувся не власник, а орендар земельної ділянки, посилаючись на наявність на письмовому тексті правочину підпису, який він не вчиняв. Тому з урахуванням конкретних обставин вказаної справи Верховний Суд виснував, що вимога про скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку на підставі неукладеного договору оренди землі є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Натомість у справі, яка переглядається, позивач, вважаючи себе власником нежитлових будівель, фактично мала на меті повернути це майно з незаконного володіння відповідача, посилаючись на те, що вона спірну нерухомість не відчужувала, а наявний на письмовому тексті договору купівлі-продажу підпис їй не належить.

Разом із тим, якщо спір стосується правочину, неукладеного власником майна, то відносини між власником та володільцем майна не мають договірного характеру (правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли). Тому за загальним правилом у цьому випадку мають використовуватися речово-правові способи захисту, до яких, серед іншого, належить витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Отже, зазначені постанови суду касаційної інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалені за різних фактичних обставин справи, з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування, що не дає змоги аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції, висловлені Верховним Судом у справах № 914/2350/18 і № 572/1537/21.

Аргументи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18), від 03 серпня 2022 року у справі № 695/318/20 (провадження № 61-1833св22), щодо порядку застосування приписів статті 109 ЦПК України про процесуальні наслідки ухилення від участі в експертизі, колегія суддів не бере до уваги з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Питання про призначення судової почеркознавчої експертизи задля підтвердження чи спростування факту неукладеності договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень має розглядатися судом, який вирішуватиме позов, що відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав позивача.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі.

З огляду на викладене Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній постанові, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
В. М. Ігнатенко
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк