ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1388/25 Справа № 209/7459/24 Суддя у 1-й інстанції - Левицька Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бундюк Єлізавета Володимирівна, на ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку Надра, треті особи Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, пред`явленою до ПАТ КБ Надра, визначивши третіми особами Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_2 , на предмет зняття арешту з всього нерухомого майна, належного ОСОБА_3 , накладеного на підставі постанови Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ від 25 березня 2015 року про накладення арешту на майно та оголошення заборони його відчуження.

В обґрунтування посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частки квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Позивач, в межах 6-місячного строку для прийняття спадщини звернулася до державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Астахової О.С., але під час оформлення спадкової справи, 17 травня 2024 року, позивачкою було виявлено обтяження на все нерухоме майно належне позивачу та оголошення заборони його відчуження на підставі постанови Дніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, б/н, виданої 25 березня 2015 року.

Звернувшись 13 червня 2024 року до Дніпровського відділу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з майна, позивачка отримала відповідь про неможливість зняття арешту з майна у зв`язку з тим, що виконавче провадження завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувану відповідно до вимог п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а матеріали виконавчого провадження № 45323633 з виконання виконавчого листа № 209/6923/13-ц виданого 24 вересня 2014 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська знищені відповідно до п. 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, зареєстрованого в МЮУ 08 червня 2017 року за №699/30567, у зв`язку із закінченням передбаченого законодавством терміну його зберігання, на підставі розпорядчого документу керівника відділу ДВС.

Ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 209/6923/13-ц позивачці стало відомо про те, що 26 березня 2014 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська ухвалено заочне рішення, яким позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Про ухвалене заочне рішення вона не була обізнана, як і не була обізнана про відкрите провадження та розгляд цивільної справи в цілому.

Також позивачка зазначає, що 09 грудня 2021 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відмовлено ТОВ «Фінансова компанія» Дніпрофінансгруп» у задоволені заяви про видачу дублікату виконавчого документу по справі № 209/6923/13-ц, зміну стягувана у виконавчому листі та поновлення строків на його пред`явлення. Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

За таких обставин позивачка вважає, що станом на жовтень 2024 року виконавчий лист № 209/6923 від 24 вересня 2014 року виданий на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 26 березня 2014 року у цивільній справі №209/6923/13-н є таким, що повністю не підлягає виконанню. Вважає, що на теперішній час запис в реєстрі нерухомого майна про накладення арешту на майно та оголошення заборони його відчуження порушує її права, як власника майна та позбавляє права розпоряджатися своїм майном, порушення має триваючий характер, за строком складає понад 7 (сім) років.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ Надра, треті особи Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна (а.с.15,16).

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, то він не може пред`являти позов про скасування арешту майна, оскільки ст. 447 ЦПК України та ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту. ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме - оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а тому є підстави для застосування п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бундюк Є.В. подала до Дніпровського апеляційного суду у жовтні 2024 року апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 20-30).

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не є боржником у виконавчому провадженні, яке, до того ж, знищено за спливом строку його зберігання. Виконавець позбавлений можливості зняти такий арешт, а тому позивач, як власник майна, на яке накладався арешт, може звернутись до суду з позовом про зняття арешту. Суд першої інстанції не врахував усталену судову практику з даного питання, зокрема, постанову Верховного Суду від 06 травня 2024 року у справі №753/3352/23.

Інші учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд доходить висновку про те, що він не може пред`являти позов про скасування арешту майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VIIЦПК України буде ефективним способом захисту. Таке є підставою для відмови у відкритті провадження за п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду, зважаючи на наступне.

Колегією суддів встановлено, що позивач звертається до суду з даним позовом, реалізуючи своє право на спадщину після померлої матері на її частину зазначеної у позові квартири. При цьому, за відомостями відповіді Дніпровського ВДВС у місті Кам`янське, виконавче провадження №45323633, порушене за виконавчим листом № 209/6923 від 24 вересня 2014 року виданим на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 26 березня 2014 року у цивільній справі №209/6923/13-н, де ОСОБА_6 є одним з відповідачів, є завершеним у зв`язку із повернення виконавчого документу стягувачу, в рамках якого і накладався арешт на майно як позивача, так і її матері, адже вони є співвласниками спірного майна.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 червня 2023 ркоу у справі №208/9810/21 визначено, що особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Разом з цим за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 травня 2022 року у справі №642/4263/21 зазначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Залишаючи ухвалу місцевого суду в силі, Верховний Суд виходив з того, що за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладений арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Тож, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, треба розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Колегією суддів встановлено, що виконавче провадження, в рамках якого накладався арешт на все майно позивача, є завершеним, при цьому, в силу ст. 40 ЗУ Про виконавче провадження виконавець має скасувати арешт, однак за умови закінчення виконавчого провадження, яке не може бути розпочато знову.

В даному випадку арешт на майно позивача накладався в рамках виконавчого провадження, де основним боржником перед ПАТ КБ Надра за наявність заборгованості є ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 є поручителем за кредитним договором та за цим виконавчим провадженням є несплачена заборгованість, виконавчий збір та витрати на виконання, що не позбавляє стягувача порушувати виконавче провадження щонайменш до основного боржника ОСОБА_2 .

Відтак, суд першої інстанції, не врахувавши усталену судову практику дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження за п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, вважаючи вірним звернення до суду зі скаргою на дії виконавця.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 , яка є власником майна та яке не належить боржникові Голенку В.І., на яке в інтересах ПАТ КБ Надра був накладений арешт, має звертатись до суду саме з позовом про визнання права власності та зняття арешту з майна у позовному провадженні, як про це вірно зазначено у доводах скаржника, які колегія суддів приймає до уваги.

Крім зазначеного, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, ухвалюючи про відмову у відкритті провадження у даній справі, застосував оцінку ефективності способу звернення до суду, однак,неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, як про це зазнаечно у постанові Великої Палати Верховного Судувід 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц та від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20.

Колегія суддів відзначає, що відмовляючи у відкритті провадження у зв`язку із невірно обраним способом захисту, суд першої інстанції дійшов помилково висновку, невірно застосувавши п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при відмові у відкритті провадження, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги та приймає їх до уваги, та вважає їх такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони спростовують висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі та підтверджують, що судом допущено порушення вимог процесуального права.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бундюк Єлізавета Володимирівна задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 12 лютого 2025 року.

Повний текст складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна