КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/5765/24 Головуючий у І інстанції - Комаревцева Л.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4789/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування реституції та стягнення вартості квартири за недійсним договором, -

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «Перший український міжнародний банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування реституції та стягнення вартості квартири за недійсним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 травня 2018 року з відповідачем укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 за умовами якого позивач набув у власність нерухоме майно, в повній мірі розрахувавшись з відповідачем.

Разом з тим, у лютому 2018 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В., ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , з ПАТ «Перший Український Міжнародний банк». Витребувано із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_2 .

22 січня 2024 року Постановою Київського апеляційного суду рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

10 липня 2024 року постановою Верховного Суду, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Позивач вказує, що судом встановлено неправомірність набуття у власність відповідачем спірного нерухомого майна, а тому реєстрація за ним права власності та укладення в подальшому з позивачем договору купівлі-продажу квартири було здійснено без достатньої правової підстави.

Однак про факт незаконної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем позивач на момент укладення договору не знала. А тому у період з травня 2018 року по січень 2019 року позивач здійснювала витрати на майно, що потягло збільшення ринкової вартості.

Станом на 27 березня 2024 року відповідно до Звіту про оцінку майна №18-240327-002 ринкова вартість квартири, визначена суб`єктом оціночної діяльності становить 2230629 грн.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений всупереч вимогам, які встановлені в актах цивільного законодавства позивач просить визнати недійсним оспорюваний правочин, стягнути з відповідача вартість нерухомого майна, сплаченого позивачем в розмірі 826000 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та стягнути реальні збитки в розмірі 1455749 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 сплачену суму вартості нерухомого майна в розмірі 826000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 5846 грн. 43 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року, стягнуто з ПАТ «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

В решті вимог заяви - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, а також з додатковим рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку, оскільки вважає зазначені рішення в оскаржуваній частині незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судами у справі №753/3600/18, внаслідок розгляду якої витребувано спірне майно із власності скаржника на користь третьої особи, встановлено протиправність відчуження майна третьої особи та набуття його у власність відповідача.

Це означає, що судом встановлено правомірність набуття у власність відповідачем спірного нерухомого майна, а тому реєстрація за ним права власності та укладення в подальшому з позивачем договору купівлі-продажу нерухомого майна було здійснено без достатньої правової підстави, про що відповідачу було достеменно відомо.

Ця обставина існувала на момент укладення договору. Суди у справі №753/3600/18 лише підтвердили її існування, спростувавши презумпцію правомірності правочину, укладеного між відповідачем та третьою особою щодо нерухомого майна.

Крім того, Верховний Суд у справі №753/3600/18 постановою від 10 липня 2024 року касаційну скаргу відповідача залишив без задоволення, цим самим погодившись із неправомірними діями відповідача на момент укладення Договору купівлі-продажу квартири.

Тобто, у відповідача були відсутні достатні правові підстави для його укладення, що свідчить про недійсність договору купівлі-продажу як правочину з відчуження нерухомого майна.

В цей же час, сумлінність та добросовісність відповідача під час укладення Договору виключається наявністю відкритого судового провадження щодо спірного майна та неповідомлення про ці обставини апелянта.

Отже, фактично право власності на нерухоме майно не належало відповідачу, здійснення його реєстрації та укладення в подальшому з позивачем договору купівлі-продажу квартири було здійснено без достатньої правової підстави, з порушенням обов`язку продавця попередити покупця про права третіх осіб на товар, відповідно до ст. 659 ЦК України.

Звертає увагу, що правочин укладений без достатньої правової підстави - недійсний, та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, від моменту свого укладення, а не від моменту визнання його недійсності у судовому порядку.

Вважає, що висновок суду про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно зі ст.ст. 215, 216 ЦК України внаслідок добросовісності відповідача - є безпідставним та таким, що здійснений без належного аналізу фактів об`єктивної реальності та наданих апелянтом доказів.

Більше того, цей висновок не узгоджується з іншим висновком суду, стосовно повернення позивачу суми коштів переданих відповідно до Договору купівлі-продажу в розмірі 826000 грн внаслідок вилучення майна за рішенням суду у скаржника як покупця за договором на користь третьої особи. Адже реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується у разі, зокрема, визнання недійсним договору.

Щодо відшкодування збитків, завданих вилученням нерухомого майна у скаржника, зазначила, що їй до моменту залучення її до справи №753/3600/18 у статусі співвідповідача, яке відбулось лише у лютому 2020 року не було відомо жодної інформації ні про наявність справи №753/3600/18, ні про її обставини, ні про предмет позовних вимог ОСОБА_3 до відповідача.

З огляду на те, що скаржник станом на травень 2018 року не була учасницею справи №753/3600/18, їй не надходило жодного повідомлення про відкриття провадження у цій справі.

Більше того, всі відкриті джерела, які містили інформацію про справу №753/3600/18 за позовом ОСОБА_3 до відповідача у 2018 році, мають приховану інформацію щодо адрес об`єктів нерухомого майна та особистої інформації фізичних осіб, з метою захисту конфіденційних даних.

Тобто, про факт незаконної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем і відповідно про відсутність достатньої правової підстави для укладення Договору купівлі-продажу, та про факт заявлення третьою особою права на спірне нерухоме майно, позивач не знала й не могла знати.

До того ж, апелянт покладалась на добросовісність відповідача, не маючи обов`язку оцінювати «юридичний стан майна».

А тому у період з травня 2018 року по січень 2024 року позивач здійснювала необхідні витрати на оспорюване нерухоме майно.

Станом на 27 березня 2024 року відповідно до Звіту про оцінку майна №18-240327-002 ринкова вартість квартири, визначена суб`єктом оціночної діяльності становить 2230629 грн.

Тож, внаслідок поліпшень, здійснених апелянтом, та зміни умов на ринку нерухомості, оціночна вартість квартири стала майже втричі більшою.

Фактично витрати на придбання рівноцінного майна складуть більше двох мільйонів гривень.

А тому, для поновлення порушеного права позивача, останній має витратити 2230629 грн., а не ту суму, яку стягнув суд.

Сума реальних збитків, завданих вилученням придбаної квартири за недійсним договором, які підлягають стягненню з відповідача становить 1455749 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди зазначила, що з огляду на те, що порушення цивільного законодавства внаслідок протиправного відчуження спірного нерухомого майна відповідачем було встановлено судами і рішення набрали законної сили, висновок суду про відмову в задоволенні моральної шкоди нанесеної позивачу є необґрунтованим та протиправним.

Щодо ухвалення додаткового рішення зазначила, що судом першої інстанції було прийняте незаконне та необґрунтоване рішення, прийняття додаткового рішення на користь позивача в межах задоволених позовних вимог вказує на передчасні висновки суду і відповідно виключає можливість встановлення об`єктивної істини у справі №758/5765/24.

А тому лише часткове задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є протиправним, адже зумовлено лише пропорційністю задоволених позовних вимог.

Просила скасувати рішення частково та ухвалити нове судове рішення, яким окрім задоволених районний судом вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №715 від 07 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший український міжнародний банк».

Стягнути з відповідача на її користь суму моральної шкоди, нанесеної позивачу протиправними діями відповідача у розмірі 5000 грн.

Стягнути з відповідача на її користь суму реальних збитків, завданих вилученням нерухомого майна у розмірі 1455749 грн.

Просила також скасувати додаткове рішення повністю та ухвалити нове, яким стягнути із відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29610 грн.

На вказану апеляційну скаргу АТ «Перший український міжнародний банк» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин недобросовісної або винної поведінки чи дій АТ «ПУМБ».

Зазначає, що Банком вчинялись абсолютно всі можливі дії для захисту своїх прав та інтересів, а також вбачається, що навіть рішенням суду було визнано право Банку звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Станом на дату укладання Договору купівлі-продажу від 07 травня 2018 року спірна квартира не перебувала під жодним обтяженням, належала продавцю АТ «ПУМБ» на законних підставах, право власності АТ «ПУМБ» було зареєстровано в передбаченому законом порядку, були відсутні жодні ухвали або інші рішення суду, які б забороняли АТ «ПУМБ» вчиняти будь-які дії щодо відчуження спірної квартири.

При укладання Договору купівлі-продажу від 07 травня 2018 року відповідач, як продавець, діяв сумлінно, добросовісно, на підставі та в межах діючого законодавства України. Докази протилежного позивачем не надано.

Посилання позивача на ту обставину, що станом на дату укладання спірного договору купівлі-продажу квартири було відкрито провадження по справі №753/3600/18, відповідач вважає такими, що не можуть бути обґрунтуванням жодних вимог, оскільки по-перше, дана судова справа не була перешкодою в укладанні спірного договору, по-друге, АТ «ПУМБ» як продавець, нічого не приховував від позивача як покупця, тим паче Банк не міг жодним чином приховати інформацію про судову справу, яка була розміщена і на сайті Судової влади, і в Єдиному державному реєстрі судових рішень, і це загальнодоступна інформація, що в даному випадку не потребує доведення.

Щодо відшкодування збитків, начебто завданих позивачу, відповідач вважає, що апелянт вдається до навмисної спроби заплутати суд, та фактично намагається змінити підстави позову на стадії апеляційного перегляду справи.

Відповідно до тексту апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму реальних збитків, завданих вилученням нерухомого майна у розмірі 1455749 грн, та у дану суму апелянт знову включає розмір нічим не підтверджених збитків - 51120 грн., і при цьому, в тексті апеляційної скарги взагалі відсутнє будь-яке обґрунтування цієї суми вимог.

Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач вважає дані вимоги безпідставними, оскільки вони ґрунтуються виключно на видумці апелянта про те, що відповідача всі судові інстанції у справі №753/3600/18 визнали порушником.

Звертає увагу на те, що будь-якого рішення, яким АТ «ПУМБ» визнано порушником прав та інтересів ОСОБА_1 - не існує в природі.

Натомість, АТ «ПУМБ» як на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, так і на час подання даного відзиву має чітку лінію поведінки, спрямовану, в тому числі на адекватне та співмірне задоволення вимог позивача, що в свою чергу виражалось в тому. Що АТ «ПУМБ» не заперечувало проти варіанту укладання мирової угоди з позивачем в тому числі на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

В свою чергу, саме позивачем було відхилено можливість укладання мирової угоди між сторонами.

Більш того, позивач жодним чином навіть не зверталась до АТ «ПУМБ» з питанням повернення їй коштів за спірну квартиру, або інших виплат в позасудовому порядку.

Щодо додаткового рішення по справі, стягнення судових витрат, зазначило, що зважаючи на результат розгляду цивільної справи №758/5765/24 судом першої інстанції, а також на інші об`єктивні обставини справи, в тому числі щодо якості та кількості наданих послуг щодо правничої допомоги, АТ «ПУМБ» заперечує проти суми заявлених позивачем судових витрат, та вважає, що в даній частині апеляційна скарга позивача так само не підлягає задоволенню.

Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», було укладено договір про надання кредиту №5676207, за умовами якого ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 88000 доларів США для особистих потреб у строк до 10 вересня 2022 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_3 10 вересня 2007 року укладено договір іпотеки №5676234, посвідчений ПН КМНО Кравченко І.С. за реєстровим №4648, за умовами якого належна ОСОБА_3 двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , була передана ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» в іпотеку, а 24 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» було також укладено Додаткову угоду №5676234/20100224 до вказаного вище Договору іпотеки від 10 вересня 2007 року.

16 грудня 2014 року рішенням Солом`янського районного судом м. Києва у справі №760/19852/14-ц стягнуто з позичальника на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 73118,23 доларів США та 40800 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі №753/13087/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки й звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну ОСОБА_3 двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та за рахунок реалізації зазначеного вище майна задоволено вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» в сумі 105211,03 доларів США та 40480,00 грн.

Даним рішенням суду визначено спосіб реалізації зазначеного майна шляхом продажу на прилюдних торгах в рамках виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, встановленою не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохичем Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року індексний номер - 36121223, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», номер запису про право власності - 21368833.

Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для винесення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» є договір іпотеки №5676234 від 10 вересня 2007 року, серія та номер: 4648, додаток до Договору іпотеки №5676234 від 10 вересня 2007 року, серія та номер: 1, виданий 10 вересня 2007 року, видавник: ПН КМНО Кравченко І.С., договір іпотеки №5676234, серія та номер: 4648, виданий 10 вересня 2007 року, видавник ПН КМНО Кравченко І.С., додаткова угода №5676234/20100224 до Договору іпотеки №5676234 від 10 вересня 2007 року, серія та номер: 444, виданий 24 лютого 2010 року, видавник: ПН КМНО Кравченко І.С.

22 липня 2021 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/3600/18 визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», номер запису про право власності - 21368833.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_2 .

22 січня 2024 року постановою Київського апеляційного суду рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13 липня 2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», номер запису про право власності - 21368833 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохича Р.В., ПАТ «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном за касаційною скаргою АТ «Перший Український міжнародний банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року.

Виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у частині витребування із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

10 липня 2024 року постановою Верховного Суду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Поновлено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2021 року у зупиненій частині.

Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач посилається на те, що продавцем було приховано дійсний стан речей при укладанні договору купівлі-продажу, а також зазначає на наявність судового провадження та рішення судів у справі №753/3600/18, відповідно до якого встановлено недобросовісну поведінку АТ «ПУМБ».

Відповідно до інформаційної довідки №123042764 від 07 травня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що спірна квартира зареєстрована за АТ «ПУМБ» з 11 липня 2017 року.

Будь-які заборони, обтяження, судові рішення на момент укладання спірного правочину не існували.

За викладених обставин, суд першої інстанції врахував доводи представника відповідача, про те, що при укладанні оспорюваного правочину сторони діяли добросовісно, а тому вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07 травня 2018 року з підстав ст.ст. 215, 216 ЦК України є необґрунтованими, відтак не підлягають задоволенню.

Також, зважаючи на встановлені обставини та вилучення майна за рішенням суду у покупця на користь третьої особи, суд прийшов до висновку про стягнення з продавця, який є відповідачем у даній справі на користь позивача, яка була покупцем суми коштів, переданих відповідно до договору купівлі-продажу в розмірі - 826000 грн.

Позивач вказує, що з травня 2018 року по січень 2024 рік здійснювала необхідні витрати на оспорюване нерухоме майно (витрати, без проведення яких стан квартири значно погіршився, витрати на ремонтні роботи, які покращили якість квартири, що збільшило її ринкову вартість), а тому, має право вимагати від відповідача відшкодування цих витрат як збитків, завданих внаслідок вилучення нерухомого майна, яке перебувало у її власності протягом вказаного періоду.

Відповідно до доданої до справи що розглядається копії рішення суду у справі №753/3600/18 судом було встановлено, що третя особа звернулась з позовом до суду 27 лютого 2018 року.

З доданих до позову чеків, квитанцій, накладних суд не вбачав, що поліпшення квартири було здійснено позивачем до пред`явлення позову третьою особою, тому підстави для компенсації витрат на поліпшення майна суд вважав такими, що не підлягають задоволенню, адже з моменту відкриття провадження в справі №753/3600/18 третя особа заявила про права на майно.

Відмовляючи у стягненні на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вважала себе титульною власницею квартири, отриманою законним шляхом, здійснювала її утримання, сплату комунальних послуг, а в подальшому відповідно до рішення суду по цивільній справі №753/3600/18 квартиру було повернуто третій особі, тоді як вини відповідача, АТ «Перший український міжнародний банк» в рішенні суду не було встановлено.

За правилами частини першої-третьої ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнення моральної шкоди та стягнення збитків на обґрунтування чого нею було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення сплаченої суми вартості нерухомого майна учасниками справи не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядається.

З рішенням суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Так, при розгляді справи №753/3600/18, внаслідок розгляду якої було витребувано із власності ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 спірного майна, судами була встановлена протиправність відчуження майна та набуття його у власність ПАТ «ПУМБ».

Оскільки відповідач набув у власність спірне майно неправомірно, а тому реєстрація за ним права власності та укладення в подальшому з позивачем договору купівлі-продажу була здійснена без достатньої правової підстави.

Ця обставина існувала на момент укладення спірного договору купівлі-продажу.

У відповідача були відсутні достатні правові підстави для його укладення, що свідчить про недійсність договору купівлі-продажу як правочину з відчуження нерухомого майна.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року (справа №522/25151/14), підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сумлінність та добросовісність відповідача під час укладення Договору виключається наявністю відкритого судового провадження щодо спірного майна та неповідомлення про ці обставини апелянта як покупця.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (справа №390/34/17), добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Так, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

В даній справі, добросовісною поведінкою з боку відповідача було б попередження позивача про існування прав третьої особи на спірне майно у момент укладення договору купівлі-продажу, та в момент пред`явлення третьою особою позову до продавця за цим договором.

Однак, відповідачем не було вчинено будь-яких дій щодо апелянта, які б підпадали під визначенням «добросовісності» з моменту укладення договору без достатньої правової підстави, включно з поверненням сплачених коштів за вилучену у скаржника квартиру.

Фактично, право власності на нерухоме майно не належало відповідачу, здійснення його реєстрації та укладення в подальшому з позивачем договору купівлі-продажу квартири було здійснено без достатньої правової підстави, з порушенням обов`язку продавця попередити покупця про права третіх осіб на товар у відповідності до ст. 659 ЦК України.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 січня 2022 року (справа №924/637/20), у постанові від 21 квітня 2021 року (справа №552/6997/19), тлумачення ст. 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Тобто, правочин укладений без достатньої правової підстави - недійсний, та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, від моменту свого укладення, а не від моменту визнання його недійсності у судовому порядку.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно зі ст.ст. 215, 216 ЦК України є передчасним, та такий, що здійснений без належного аналізу наданих апелянтом доказів, у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 07 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ».

Підлягає і скасуванню рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

На підставі п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як на підставу моральних страждань, зазначила, що у зв`язку з виникненням спору щодо нерухомого майна, позивач, перебуваючи у віці більше 50 років, повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, родини та побуту.

Нанесена позивачеві шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законних очікувань щодо придбаної квартири, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв`язку з цим поваги серед родичів, друзів та знайомих.

Моральну шкоду оцінила у 5000 грн.

Колегія суддів вважає, що вказана сума буде достатньою сатисфакцією за порушені права позивачки, а також відповідатиме критерію справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат, суд першої інстанції врахував обсяг наданих адвокатом робіт та послуг та дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 20000 грн. витрат на правничу допомогу, що відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечать принципу розподілу таких витрат.

З такими висновками колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (ст. 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Згідно ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках зазначала про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19 лютого 2020 р.: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».

Таким чином, суд зазначив, що у питанні визначення розподілу судових витрат судді мають виступати виключно як арбітри та надавати оцінку доказам та доводам, що наводяться сторонами. Вирішення питання про розподіл судових витрат судом на власний розсуд може бути підставою для оскарження такого рішення.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У зазначеній вище постанові Верховний Суд зменшив розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи.

В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

По справі встановлено, що відповідно до платіжних інструкцій перераховано через рахунок отримувачу АФ «Єфімов, Брожко та партнери» за адвокатські послуги ОСОБА_1 : 20 червня 2024 року - в розмірі 13020 грн.; 22 серпня 2024 року - в розмірі 14070 грн.; 27 жовтня 2024 року - в розмірі 11340 грн.

Разом з цим, оцінюючи об`єктивно як складність справи, та враховуючи предмет спору і кількість судових засідань, а також їх тривалість, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення витрат на правничу допомогу саме у розмірі 20000 грн., що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відтак, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог, а в решті основне рішення, а також додаткове рішення підлягає залишенню без змін.

При цьому, судові витрати по справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 07.05.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції від 23 жовтня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Перерозподіл судових витрат по справі не здійснювати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба