КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/3146/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Кордюкової Ж.І., ухвалене в м. Київ 02 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль», третя особа ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ПП «Автомагістраль» на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок пошкодження транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді, в розмірі 24126,20 грн., моральну шкоду в розмірі 150000 грн., судові витрати 31741,26 грн.

Позов мотивувала тим, що 31 травня 2017 року о 16:00 в м. Києві по пр-ту Науки, 27 ОСОБА_3 керував автомобілем Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ПП «Автомагістраль», з яким ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах, та здійснив зіткнення з автомобілем BMW д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження в справі в зв`язку з закінченням строків накладення стягнення.

З метою встановлення розміру матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу внаслідок ДТП, ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_4 . Відповідно до рахунку № А-013211 від 27 червня 2023 року, розмір матеріального збитку, завданого позивачу, становить 24126,20 грн. Оскільки автомобіль Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 не було застраховано, сума матеріальної шкоди підлягає стягненню з відповідача.

Зазначала, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 їй було заподіяно і моральну шкоду, яка полягає в порушенні її права власності, а також в зв`язку з тим, що судовий процес, під час якого було встановлено вину відповідача, тривав три роки, що спричинило ряд незручностей та проблем, марно згаяно час, який міг би бути витрачений на сім`ю, в тому числі на догляд за малолітніми дітьми та на роботу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з відповідача на свою користь суму судових витрат в розмірі 31741,26 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що не отримувала відзив ПП «Автомагістраль» на позовну заяву, в зв`язку з чим була позбавлена можливості реалізувати своє право, передбачене ст. 179 ЦПК України, на відповідь на відзив. Крім того, у випадку отримання відзиву нею було би заявлено клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, а також про витребування доказів щодо наявності трудових відносин між відповідачем і ОСОБА_3 задля спростування тверджень, викладених у відзиві.

Посилаючись на ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, наголошувала, що представником відповідача не надано суду доказів того, що ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль». Фактично суд першої інстанції вважав доведеними та встановленими ті обставини, про які в поясненнях припускає відповідач. Судом першої інстанції безперечно прийнято припущення відповідача про те, що ОСОБА_3 не перебував з ним у трудових відносинах, однак в той же час залишено без уваги доводи ОСОБА_5 , що ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем все ж таки перебував. Вважала, що вищезазначене свідчить про упереджене ставлення суду першої інстанції до позивача.

Вказувала, що правдивість слів відповідача про те, що ОСОБА_3 не перебував в трудових відносинах з ПП «Автомагістраль», викликає сумнів, оскільки у схемі місця ДТП від 31 травня 2017 року, яка додається до протоколу про адміністративне правопорушення БД № 100601, зазначено, що транспортний засіб Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , належить ПП «Автомагістраль».

Також у постанові Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року в справі про адміністративне правопорушення № 752/12054/17 щодо ОСОБА_3 його захисником вказувалось, що водій ОСОБА_5 не розрахувала траєкторію руху свого автомобіля під час об`їзду спеціальної дорожньої техніки, яка знаходилася на місці виконання дорожньо-будівельних робіт. У постанові Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у цій же справі № 752/12054/17 зазначено, що під керуванням ОСОБА_3 перебувала машина, яка виконувала дорожні роботи. З вищевикладеного, зокрема, слідує, що ОСОБА_3 перебував за адресою вчинення місця ДТП за його участі в зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Під час розгляду справи № 752/12054/17 у ОСОБА_3 був захисник - адвокат Корзаченко В.М., який у справі, що переглядається, є представником ПП «Автомагістраль». У відзиві на позовну заяву адвокат Корзаченко В.М. одночасно висловлюється в інтересах і ОСОБА_3 , і ПП «Автомагістраль». Вищезазначене викликає цілком обґрунтований сумнів у добросовісному виконанні відповідачем обов`язків щодо доведення того, що ОСОБА_3 нібито не перебуває в трудових правовідносинах з ПП «Автомагістраль».

Посилалася на ч. 7 ст. 81 ЦПК України, вказувала, що у суду першої інстанції були підстави для витребування доказів судом щодо наявності трудових відносин між ПП «Автомагістраль» і ОСОБА_3 , однак такі дії не були вчинені, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи та ухвалення оскаржуваного рішення на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказувала, що судом першої інстанції не враховано правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 686/20281/21 про те, що шкода, в тому числі моральна, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обв`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначала, що навіть якщо припустити, що ОСОБА_3 не перебував у трудових правовідносинах з ПП «Автомагістраль», то виникає запитання, на якій правовій підставі він керував належним ПП «Автомагістраль» транспортним засобом, в зв`язку з чим представником позивача було направлено адвокатський запит щодо правомірності використання цього транспортного засобу ОСОБА_3 під час виконання дорожніх робіт в м. Києві по пр-ту Науки, 27.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Разом із тим, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 1187 ЦК України), і до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 20 вересня 2023 року в справі № 205/3766/20.

Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем не надано доказів щодо кількості невикористаних днів відпустки та відомостей про заробітну плату, необхідних для проведення розрахунку компенсації, пояснювала, що нею не вказувалося в позовній заяві, що вона не використала відпустку чи втратила заробітну плату, а тому й не надано суду відповідних доказів. Натомість нею вказано, що завдана моральна шкода полягала в порушенні її права власності, зокрема внаслідок пошкодження транспортного засобу, а тривалий розгляд справи про адміністративне правопорушення призвів до згаяного часу, який вона могла витратити на сім`ю, а також на роботу.

Від відповідача ПП «Автомагістраль» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, надуманою і такою, що спрямована на намагання виправити власні недопрацювання вже в суді апеляційної інстанції шляхом фактично нового розгляду справи з новими можливими доказами замість оцінки на предмет законності рішення суду першої інстанції.

Вказував, що жоден з наведених в апеляційній скарзі аргументів не доводять того, що ОСОБА_3 перебував з відповідачем у трудових правовідносинах, і є лише припущеннями позивача про вірогідність трудових відносин.

Зауважував, що самостійне витребування доказів судом першої інстанції, про необхідність якого зазначено в апеляційній скарзі, свідчило б про свідому упередженість суду на користь позивача.

Посилався на нерелевантність судової практики щодо трудових правовідносин працівника, яким заподіяно шкоду джерелом підвищеної небезпеки.

Вказував, що розмір завданого матеріального збитку, завданого позивачу, не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки надана позивачем копія рахунку № А-013211 від 27 червня 2023 року дійсна лише впродовж трьох днів, тобто до 30 червня 2023 року, та станом на момент подачі позову була вже нечинною. До того ж рахунок виконано не судовим експертом, і в ньому не конкретизовано, чи зазначені пошкодження автомобіля були отримані саме під час ДТП в 2017 році, чи могли бути отримані в іншій час, раніше чи пізніше. Також з позову незрозуміло, чи на сьогодні транспортний засіб відремонтовано, тож вимога позивача про відшкодування фактично не понесених нею витрат та у сумі, яка визначена у не передбачений законом спосіб, є необґрунтованою.

В частині відшкодування моральної шкоди зазначав, що позивач не надала суду доказів існування моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль для організації свого життя, тим більше у настільки завищеному розмірі, який у подібних випадках зазвичай не перевищує 2000 - 4000 грн.

Наводив аргументи щодо заявленого розміру правничої допомоги, яку вважав абстрактною і недоведеною в силу відсутності розрахунку витраченого часу представника позивача на надання правничої допомоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із неналежності суб`єктного складу, а саме відповідача, оскільки за відсутності доказів, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 31 травня 2017 року, ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ПП «Автомагістраль», позивач безпідставно притягнула до участі в справі ПП «Автомагістраль», яке не повинно відповідати за пред`явленим позовом, оскільки з вини ОСОБА_3 сталась дорожня-транспортна пригода і був пошкоджений належний позивачу автомобіль.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є власником автомобіля BMW д.н.з. НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 12).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в справі № 752/12054/17 встановлено, що ОСОБА_3 31 травня 2017 року о 16:00 у м. Києві по пр-ту Науки, 27, керуючи автомобілем Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 , здійснюючи рух заднім ходом, не переконався у безпечності маневру, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем BMW д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п. 2.3б, 10.9 ПДР (а. с. 14).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року скасовано, матеріали справи повернуто до УПП в м. Києві для проведення додаткової перевірки та доопрацювання (а. с. 15 - 16).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року встановлено, що 31 травня 2017 року о 16:00 у м. Києві по пр-ту Науки, 27 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Caterpillar 216В3 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , та BMW д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за ознаками порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Провадження в справі закрито в зв`язку з закінченням строку для накладення адміністративного стягнення (а. с. 18).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року залишено без змін (а. с. 19).

На а. с. 13 знаходиться копія схеми місця ДТП з матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 752/12054/17, з інформацією щодо водіїв ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і пошкоджених транспортних засобів, якими вони керували.

Листом МТСБУ від 27 червня 2017 року надано відповідь ОСОБА_1 на її повідомлення щодо ДТП, яке мало місце 31 травня 2017 року в м. Києві, про відсутність у МТСБУ правових підстав для виплати відшкодування (а. с. 27).

До позову ОСОБА_1 надано копію рахунку № НОМЕР_4 від 27 червня 2023 року, виставленого ФОП ОСОБА_4 до сплати ОСОБА_1 , щодо транспортного засобу BMW д.н.з. НОМЕР_2 , згідно якого до сплати підлягає 24126,20 грн. Зазначено, що рахунок дійсний до сплати впродовж 3 днів (а. с. 28).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, позивачем до апеляційної скарги долучалось клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області інформацію щодо того, ким сплачувались до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області відповідні податкові платежі відносно найманого працівника - ОСОБА_3 за період з 01 травня 2017 року по 31 травня 2017 року; чи сплачувались ПП «Автомагістраль» до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області відповідні податкові платежі відносно найманого працівника - ОСОБА_3 за період з 01 травня 2017 року по 31 травня 2017 року.

30 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду від ПП «Автомагістраль» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач виклав заперечення на заявлене клопотання про витребування доказів, посилаючись на ч. 2, 4 ст. 83, ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, та вказуючи, що з моменту укладення договору про надання правової допомоги 21 квітня 2023 року до подання позову до суду 07 грудня 2023 року сторона позивача мала достатньо часу для самостійного збирання належних доказів, їх оцінки на предмет достатності для задоволення судом позовних вимог, проте ані позовна заява, ані додатки до неї не містять інформації про намагання представника позивача принаймні спробувати зібрати додаткові докази чи обґрунтувати неможливість їх самостійного отримання, та не містила жодних клопотань про витребування будь-яких доказів.

Також під час розгляду справи представником позивача було заявлено клопотання про витребування у Київського науково-дослідного інституту судових експертиз копії висновку експертизи, проведеної на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення №752/12054/17.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено як у необґрунтованому, оскільки позивач не зверталася до суду першої інстанції із клопотаннями про витребування вищезазначених доказів та не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

З наведених підстав судом було відмовлено в задоволенні зазначених клопотань і під час розгляду апеляційної скарги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Вина третьої особи ОСОБА_3 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди 31 травня 2017 року в м. Києві, внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб BMW д.н.з. НОМЕР_2 , у даній справі підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року у справі № 752/12054/17 і ніким не заперечується.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Аналіз змісту глави 82 ЦК України підтверджує, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18, зазначено, що аналізуючи норми статей 1172 та 1187 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Враховуючи вищевикладене, перебування водія, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, у трудових правовідносинах з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, та виконання водієм своїх трудових (службових) обов`язків під час дорожньо-транспортної пригоди входить до предмету доказування в даній справі.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і такі, що суперечать стандарту доказування, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безперечно прийнято припущення відповідача про те, що ОСОБА_3 не перебував з ним у трудових відносинах, однак в той же час залишив без уваги доводи ОСОБА_5 , що ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем все ж таки перебував.

Зважаючи на концепцію негативного доказу, з огляду на те, що тягар доказування зазначеної обставини покладено саме на позивача, відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідачем не доведено того, що ОСОБА_3 нібито не перебуває в трудових правовідносинах з ПП «Автомагістраль».

На підтвердження обставин, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, нею надано копію схеми місця ДТП з матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 752/12054/17, з інформацією щодо водіїв ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і пошкоджених транспортних засобів, якими вони керували, у якій, зокрема, зазначено, що власником автомобіля Caterpillar 216В3 д.н.з. НОМЕР_1 , є ПП «Автомагістраль» (а. с. 13).

Крім того, позивачем надано копії постанов у справі про адміністративне правопорушення № 752/12054/17, якими встановлено вину ОСОБА_3 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 31 травня 2017 року в м. Києві по пр-ту Науки, 27, в результаті якої транспортний засіб BMW д.н.з. НОМЕР_2 отримав механічні ушкодження (а. с. 14 - 19).

Разом із тим, зазначені документи не містять інформації щодо предмета доказування, а саме перебування особи, винної у скоєнні ДТП - ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем ПП «Автомагістраль», а також завдання шкоди ОСОБА_3 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, а тому не можуть вважатися належними доказами для підтвердження цієї обставини.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що у схемі місця ДТП від 31 травня 2017 року, яка додається до протоколу про адміністративне правопорушення БД № 100601, зазначено, що транспортний засіб Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , належить ПП «Автомагістраль»; у постанові Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року в справі про адміністративне правопорушення № 752/12054/17 щодо ОСОБА_3 його захисником вказувалось, що водій ОСОБА_5 не розрахувала траєкторію руху свого автомобіля під час об`їзду спеціальної дорожньої техніки, яка знаходилася на місці виконання дорожньо-будівельних робіт; у постанові Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року у цій же справі № 752/12054/17 зазначено, що під керуванням ОСОБА_3 перебувала машина, яка виконувала дорожні роботи, що, на думку позивача, мало підтверджувати те, що ОСОБА_3 перебував за адресою вчинення місця ДТП за його участі в зв`язку з виконанням трудових обов`язків як необгрунтовані.

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, перебування водія ОСОБА_3 у трудових правовідносинах та виконання ним трудових обов`язків під час вчинення ДТП не входило до предмету доказування в справі № 752/12054/17, і ці обставини відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не можуть доказуватися на підставі процесуальних документів справи про адміністративне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги, що під час розгляду справи № 752/12054/17 у ОСОБА_3 був захисник - адвокат Корзаченко В.М., який у справі, що переглядається, є представником ПП «Автомагістраль», а у відзиві на позовну заяву адвокат Корзаченко В.М. одночасно висловлюється в інтересах і ОСОБА_3 , і ПП «Автомагістраль», відхиляються апеляційним судом як припущення, з яких не можна дійти беззаперечного висновку щодо перебування ОСОБА_3 у трудових правовідносинах з ПП «Автомагістраль».

Апеляційний суд не приймає як такі, що ґрунтуються на припущеннях про наявність трудових правовідносин між відповідачем і третьою особою, та суперечать ч. 1 ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції були підстави для самостійного витребування відповідних доказів в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом не з`ясовано, на якій правовій підставі ОСОБА_3 на момент ДТП здійснював керування транспортним засобом Caterpillar д.н.з. НОМЕР_5 , який належить ПП «Автомагістраль», оскільки ці обставини підлягали встановленню на підставі доказів, наданих самою ОСОБА_1 .

Оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено факти, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, зокрема, не надано доказів перебування особи, винної у скоєнні ДТП - ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем ПП «Автомагістраль», а також завдання шкоди ОСОБА_3 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, і оскільки відповідачем зазначені обставини не визнавалися, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України, для покладення на ПП «Автомагістраль», відповідальності за завдану ОСОБА_3 шкоду.

Апеляційний суд відхиляє нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не отримувала відзив ПП «Автомагістраль» на позовну заяву, в зв`язку з чим була позбавлена можливості реалізувати своє право, передбачене ст. 179 ЦПК України, на відповідь на відзив, та на заявлення клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. При цьому до відзиву на позовну заяву ПП «Автомагістраль» долучено докази копії направлення цього відзиву на адресу позивача (її представника), зазначену нею як адресу для листування (а. с. 57) - опис вкладення у лист з оголошеною цінністю, накладна Укрпошти, фіскальний чек, тому процесуальний обов`язок, передбачений п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, відповідачем дотримано.

Доводи апеляційної скарги, що у випадку отримання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 звернулась би до суду з клопотанням про витребування доказів щодо наявності трудових відносин між відповідачем і ОСОБА_3 задля спростування тверджень, викладених у відзиві, відхиляються апеляційним судом як припущення.

Саме лише посилання позивача на те, що вона була переконана у достатності наданих разом з позовом доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікувала позивач, не свідчить про належне виконання ОСОБА_1 процесуального обов`язку доказування обставин, що мають значення для справи, на час звернення до суду з позовом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не була позбавлена можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористалася.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 686/20281/21, на яку посилалася ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, про те, що шкода, в тому числі моральна, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обв`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Також рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 205/3766/20, на яку посилалася ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, та у якій судами встановлено, що оскільки транспортним засобом марки «Porshe 911», реєстраційний номер НОМЕР_6 , відповідач заволодів внаслідок неналежного контролю за зберіганням та використанням вказаного транспортного засобу його власником, тому обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди, повинен покладатися на власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки та винуватця ДТП спільно.

Апеляційний суд звертає увагу, що доказів неправомірного заволодіння водієм ОСОБА_3 транспортним засобом, належним відповідачу ПП «Автомагістраль», позивачем надано не було.

Апеляційний суд також звертає увагу, що в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України відповідною правовою підставою володіння транспортним засобом особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати заподіяну цим транспортним засобом шкоду, є не лише право власності, а й інше речове право, договір підряду, оренди тощо, про що безпосередньо зазначено в цій статті, а відтак, саме лише зазначення в схемі місця ДТП, що власником автомобіля Caterpillar д.н.з. НОМЕР_1 є ПП «Автомагістраль», не може бути беззаперечною підставою для покладення на нього відповідальності, передбаченої ч. 4 ст. 1187 ЦК України, щодо спільного відшкодування шкоди разом з винною особою.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки судом першої інстанції відмовлено в позові саме з підстав неналежного суб`єктного складу, а не в зв`язку з недоведеністю розміру заподіяної шкоди, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 в позові не вказувала про те, що вона не використала відпустку чи втратила заробітну плату, а тому й не надавала суду відповідних доказів щодо моральної шкоди.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є саме водій ОСОБА_3 , який позивачем до участі в справі як відповідач не залучався.

Суд апеляційної інстанції, в силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, зокрема щодо залучення до участі у розгляді справи належного відповідача.

При цьому, позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним нею суб`єктним складом учасників справи відповідно до сформульованих позовних вимог, які відповідатимуть передбаченому законом способу захисту відповідного права або законного інтересу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.