Справа № 463/2695/24 Головуючий у 1 інстанції: Яворський С.Й.
Провадження № 22-ц/811/2540/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
Провадження № 22-ц/811/1953/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

Cуддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Салата Я.І.

З участю: представника відповідача Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Бречко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 463/2695/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного про стягнення збереженого середнього заробітку

в с т а н о в и в :

27.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного, в якому просить :

-Визнати «вимушеним» залишення ОСОБА_1 робочого місця на час особливого періоду у зв`язку із його призовом Україною в особі РТЦК та СП для виконання конституційного обов`язку по захисту Батьківщини на військову службу на особливий період;

-Визнати безпідставним та протиправним припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 державної гарантії щодо збереження та виплати НАСВ середнього заробітку відповідно до вимог ч.2 ст. 57 Закону України «Про освіту» за період з 20.07.2022 по 24.12.2023 року.

-Визнати безпідставним та протиправним не нарахування та виплату ОСОБА_1 державної гарантії щодо збереження та виплати НАСВ середнього заробітку відповідно до вимог ст. 57-1 Закону України «Про освіту» за період з 25.12.2023 по 20.03.2024.

-Стягнути з НАСВ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 20.07.2022 по 20.03.2024.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2021 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжив свою трудову діяльність у Національній академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного (далі НАСВ) шляхом укладення трудової угоди (контракту) на посаді професора кафедри тактико-спеціальних дисциплін факультету бойового застосування військ.

З 08.03.2022 відповідно до Указу Президента України від "24" лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" позивача було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та зараховано до списків особового складу та призначено на посаду командира бригади військової частини НОМЕР_1 . На даній посаді перебуває на військовій службі по день звернення з позовом.

До 19.07.2022 включно відповідач НАСВ виплачував позивачу середній заробіток як науково-педагогічному працівнику, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відповідно до частина 2 ст. 57 Закону України «Про освіту», якою було гарантовано, що у разі «проходження педагогічними працівниками військової служби за призовом під час мобілізації» за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. Однак, з 20.07.2022 НАСВ безпідставно припинено виплачувати гарантований позивачу державою збережений середній заробіток.

У зв`язку із вищезазначеними обставинами позивач вважає, що йому підлягає до виплати середньомісячній заробіток на час мобілізації, оскільки він є педагогічним працівником за період з 20.07.2022 по 24.12.2023 року відповідно до вимог ч.2 ст. 57 Закону України «Про освіту» та за період з 25.12.2023 по 20.03.2024 відповідно до вимог ст. 57-1 Закону України «Про освіту». Згідно представленого позивачем розрахунку до стягнення з відповідача підлягає сума в розмірі 465 667,20 грн., з яких 374 862,20 грн. сума, яка підлягає перерахунку позивачу, та 90 805,00 грн. сума податків та зборів.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано безпідставним та протиправним припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 державної гарантії щодо збереження та виплати Національною академією сухопутних військ імені Петра Сагайдачного середнього заробітку відповідно до вимог ч.2 ст. 57 Закону України «Про освіту» за період з 20.07.2022 по 24.12.2023 року.

Стягнуто з Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 20.07.2022 по 23.12.2023 року в розмірі 166 157,81 грн. (сто шістдесят шість тисяч сто п`ятдесят сім гривень вісімдесят одна копійок).

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили позивач та відповідач.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням в частині визначення суми середнього заробітку за період з 20.07.2022 року по 23.12.2023 року. Вважає, що судом неправильно здійснено розрахунок, зокрема, суд дійшов помилкового висновку, що кількість днів прострочення з 20.07.2022 року по 23.12.2023 року становить 157 днів, оскільки за цей період кількість днів прострочення складає 521 день. Тому з врахуванням середньоденного заробітку 1058,33 грн. сума до стягнення має становити 551 389,93 грн. Звертає увагу, що судом було розраховано середню зарплату з середньої зарплати, а не з виплат за останні два календарні місяці, як це передбачено Постановою КМУ від 08.02.1998 року №100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати»( далі по тексту Порядок). Крім цього вважає, що Порядок 100 не підлягає застосуванню у цьому випадку, оскільки державною гарантією передбаченою у ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту» (у редакції на момент виникнення правовідносин») передбачено, що за таким працівником зберігається попередній середній заробіток» тобто виплаті підлягає саме попередній середній заробіток, а не виплати, які проводяться виходячи із середньої заробітної плати. В матеріалах справи наявна довідка про нарахування і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 07.03.2022 року по 18.07.2022 року від 22.04.2024 року №562, яка позивачем не оспорювалась, відтак позивач вважає, що обчислення середнього заробітку належить розраховувати, виходячи з вказаного у довідці попереднього заробітку. Крім цього, вважає, що відповідно до вимог ст.57-1 Закону «Про освіту», яка діє з 15.03.2022 року по-новому врегульовано відносини між працівником освіти, який вирішив проходити військову службу, якою вирішено зберігати середній заробіток як державну гарантію саме тим працівниками освіти, які виконують громадянський обов`язок по захисту Батьківщини. З врахуванням ст. 57-1 Закону «Про освіту» середній заробіток, який підлягає стягненню за період з 24.12.2023 року по 20.03.2024 року становить 54415,58 грн. Просить скасувати рішення в частині стягнення середнього заробітку за період з 20.07.2022 року по 23.12.2023 року в розмірі 166157,81 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 20.07.2022 року по 23.12.2023 року в розмірі 375467,04 грн. без утримання сум податків і зборів, які зобов`язаний самостійно нарахувати та виплатити відповідач.

Начальник Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Павло Ткачук в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його таким, що підлягає скасуванню з причин неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Стверджує, що з 19.07.2022 року ч.3 ст.119 КЗпП України діє в редакції, яка передбачає лише збереження за працівниками місце роботи і посада та не передбачається збереження середнього заробітку. Разом з тим, КМУ було прийнято постанову №168 , якою врегульовано питання виплат військовослужбовцям додаткової винагороди на період дії воєнного стану. Отже, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та мобілізованим працівникам, зокрема тим, що перебувають на військовій службі за контрактом та при цьому з 19.07.2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з внесенням змін до ч.3 ст.119 КЗпП України. Щодо застосування ст.57 ЗУ України на яку посилається позивач, зазначає, що зазначена норма з 19.07.2022 року містить колізію, враховуючи ст.119 КЗпП України, а тому відповідно з ч.2 ст.71 ЗУ «Про нормативно-правові акти» у разі виявлення суперечностей (колізії) між положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакому юридичну силу, застосуються положення нормативно-правового акту, що набрав чинності пізніше, або положення того нормативно-правового акту, який встановлює спеціальні положення. Наведене свідчить про те, що пріоритетними у цьому випадку є положення ст.119 КЗпП України, а не норм Закону «Про освіту». Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

05.09.2024 року на виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) представником НАСВ імені гетьмана Петра Сагайдачного Григорієм Устенком надано суду відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 .

У відзиві представник відповідача зазначає, що викладаючи мотиви у рішенні суду першої інстанції, судом допущено неправильне тлумачення вимог чинного законодавства України, однобічно досліджено докази надані до матеріалів справи, внаслідок чого суд прийшов до хибного висновку.

Зазначає, що у разі неузгодженості між актами, виданими одним і тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили.

Вважає, що існування в даному випадку правової колізії між нормами ч.3 ст.119 КЗпП України та ч.2 ст.57 Закону країни «Про освіту» вирішується на користь КЗпП як норми права вищої юридичної сили, тому виплата середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за мобілізацією підлягає припиненню з 19.07.2022 (дати набрання законної сили Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Просить залишити апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 без задоволення, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28.05.2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення представника НАСВ імені гетьмана Петра Сагайдачного ( далі по тексту НАСВ) Бречко О.А. на заперечення доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та підтримання доводів апеляційної скарги НАСВ, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга НАСВ підлягає до задоволення, а підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Матеріалами справи та судом встановлено,що позивач ОСОБА_1 з 2021 року працював у НАСВ імені Петра Сагайдачного на підставі трудової угоди (контракту) на посаді професора кафедри тактико-спеціальних дисциплін факультету бойового застосування військ.

З 08.03.2022 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» позивача було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та зараховано до списків особового складу, призначено на посаду командира бригади військової частини № НОМЕР_1 , де останній перебуває до цього часу.

Відповідно до наказу начальника НАСВ від 07.03.2022 року №53 позивача ОСОБА_1 -професора кафедри тактико-спеціальних дисциплін факультету бойового застосування військ, увільнено з 07.03.2022 року від виконання трудових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із збереженням місця роботи та середньої заробітної плати на строки встановлені статтею 119 КЗпП України (а.с.44).

Починаючи з 20.07.2022 року позивачу ОСОБА_1 припинено нарахування заробітної плати відповідно до вимог ч.2ст.57 Закону України «Про освіту» у зв`язку з прийняттям Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності з 19 липня 2022 року. Відповідно до зазначеного Закону № 2352-ІХ внесено зміни у частину третю статті 119 КЗпП, та зазначено «зберігається місце роботи і посада», а збереження середнього заробітку виключено.

Підставою для внесення змін у ст.119 КЗпП України стала та обставина, що мобілізованим працівникам було забезпечено державою виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

28.02.2022 року КМУ було прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» та пунктом 1 зазначеної постанови передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів ( у тому числі військовослужбовцям строкової служби)-розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Отже, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та мобілізованим працівникам ( зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та з 19.07.2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців щодо виплати середнього заробітку у зв`язку із внесеними змінами до ч.3 ст.119 КЗпП України.

Відповідно до наказу начальника НАСВ від 19.07.2022 № 204 у зв`язку з набранням чинності Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та внесенням змін до ч.3ст.119 КЗпП України, позивачу ОСОБА_1 припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати з 19.07.2022.

Відповідно до роз`ясень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону № 2352-ІХ, викладених у листі № 4711-06/52362-09 від 26.07.2022 року, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті ( призвані) на військову службу після набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом , слід припинити.

Оскільки Закон не має зворотньої дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку, зберігається включно до дня, що передує дню набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку до 23.12.2023 року відповідно до Закону України «Про освіту», суд першої інстанції прописав, що спеціальні норми ч.2ст.57 Закону України «Про освіту» ( поширюються на педагогічних чи науково-педагогічних працівників) мають пріоритетність над загальними положеннями частини третьої статті 119 КЗпП України. Тому збереження за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається право на середній заробіток відповідно до ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», починаючи з 19.07.2022, незважаючи на зміни, які було внесено у редакцію ст.119 КЗпП України Законом України від 01 липня 2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань» від 22 листопада 2023 року № 3494-ІХ, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, внесено зміни та в частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключити.

Отже, починаючи з 24 грудня 2023 року редакція частини другої статті 57 Закону України «Про освіту», не передбачає можливості збереження та права на отримання середнього заробітку педагогічними та науково-педагогічними працівниками, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації.

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції стягнув з НАСВ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19.07.2022 по 23.12.2023 року як педагогічному та науково-педагогічному працівнику, який призваний на військову службу. При цьому суд прописав, що вважає безпідставним та протиправним припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 державної гарантії щодо збереження та виплати НАСВ середнього заробітку відповідно до вимог ч.2ст.57 Закону України «Про освіту» за період з 20.07.2022 по 24.12.2023 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині частково задоволених позовних вимог.

15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст. 43,44 Конституції України.

Відповідно до ч.2ст.3 названого Закону, у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч.3 ст.32 та ст..103 КЗпП України, здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов.

На момент запровадження законодавчих змін щодо організації трудових відносин в умовах воєнного стану, позивач перебував та продовжує перебувати на військовій службі, а тому припинення виплати йому середньомісячного заробітку для нього не вважається зміною істотних умов праці, оскільки збереження за ним середньої заробітної плати є соціальною гарантією.

Відповідно до змін, внесених до ч.3 ст.119 КЗпП України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з 19.07.2022 НАСВ зберігала за позивачем його робоче місце, проте обов`язку щодо збереження та виплати середньої заробітної плати, яка була припинена та замінена на виплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану відповідно до постанови КМУ№168 від 28.02.2022 року не мала.

Положеннями ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

На відміну від ч.3ст.119 КЗпП України, положеннями ч.2ст.57 Закону України «Про освіту» після 19.07.2022 року встановлено, що у разі проходження педагогічним чи науково-педагогічним працівником військової служби за призовом під час мобілізації, за таким працівником зберігається попередній середній заробіток.

Відтак, між положеннями ст.57 Закону України «Про освіту» та ст.119 КЗпП України у відповідних частинах з 19.07.2022 року виникла колізія, яка стосується збереження за педагогічними працівниками середнього заробітку під час проходження ними військової служби за призовом під час мобілізації.

За приписами ч.2 ст.71 Закону України «Про нормативно-правові акти» у разі виявлення суперечностей (колізії) між положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу, застосовуються положення нормативно-правового акта, що набрав чинності пізніше, або положення того нормативно-правового акта, який встановлює спеціальні положення.

Враховуючи те, що з 24 лютого 2022 року Україна вступила в особливий період, яким є воєнний стан, саме тому були прийняті 28.02.2022 року постанова КМУ №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни в ч.3 ст.119 КЗпП України, 15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст.ст.43,44 Конституції України.

Саме на виконання Закону України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни в ч.3ст.119 КЗпП України, а саме слова «зберігається місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами « зберігається місце робота і посада» внесено зміни у ч.2ст.57 Закону України «Про освіту» згідно Закону № 3494-ІХ від 22.11.2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.

Враховуючи рівність усіх працівників перед Законами України, припинення гарантій, закріплених у Конституції України щодо права на працю та отримання заробітку на час воєнного стану , внесення змін до ч.3ст.119 КЗпП України було основою для інших законів, у які поступово вводилися зміни, зокрема, у даній справі внесення змін до ч.2ст.57 Закону України «Про освіту», яким вже передували зміни у ч.3 ст.119 КЗпП України та були пріоритетними, визначальними саме з 19.07.2022 року.

У пункті 3 рішення від 04.09.2019 № 6-р(ІІ)2019 Конституційний Суд України прописав, що основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини в Україні, є Кодекс законів про працю України. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є неприпустимим, а будь-яке обмеження повинно мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

У своєму рішенні від 07 липня 2004 року №140рп/2004 Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими ( абзац 7 підпункт 4.1 пункт 4 мотивувальної частини рішення).

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що НАСВ підставно припинила нарахування середнього заробітку позивачу ОСОБА_1 з 19.07.2022 року відповідно до ч.3ст.119 КЗпП України, оскільки зазначене відповідає вимогам КЗпП України та внесенням змін у ч.3ст.119 КЗпП України у зв`язку з воєнним станом. В той же час, позивач ОСОБА_1 отримував виплати, які йому належаться як військовослужбовцю відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року та користувався гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги відповідача НАСВ відповідають чинному законодавству, спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, таким чином залишаючи без задоволення апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2; 376 ч.1 п.п.3, 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 травня 2024 року задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про стягнення збереженого середнього заробітку.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного () 2 494,00 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13лютого 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк