Провадження № 2/947/899/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Ляшан С.А.

представника третій особи адвоката Савіна С.О.

розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення вартості втраченого майна -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси, шляхом формування 30.11.2024 року в системі «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ляшан С.І. , була подана позовна заява про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартості втраченого майна в сумі 123 533,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка з травня 2021 року почала, разом з ОСОБА_4 , займатись організацією підприємницької/господарської діяльності пов`язаної з доглядом за дітьми у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , власниками якого є відповідачі, у звязку із чим позивачка за власні кошти придбала меблі, посібний (навчально-розвиваючий) матеріал для розвиваючих та/або навчальних ігор, який було доставлена до вказаного приміщення та використовувалось для здійснення оговореної із ОСОБА_4 діяльності та с лютого 2022 року, у звязку із початком повномасштабного вторгнення російської федерації і сімейними обставинами позивачка виїхала з м. Одеси залишивши все належне їй майно у зазначеному приміщенні. Після повернення 09 вересня 2022 року до м. Одеси вона звернулась до ОСОБА_4 із проханням повернення належного їй майна але отримала відмову а крім того їй не надали доступу до приміщення у звязку із чим вона вимагає від власників приміщення повернути їй вартість її майно яке продовжує використовувати у своєї діяльності ОСОБА_4 .

Правовими підставами для стягнення вартості майна визначено положення ст. 1212,1213,1214 Цивільного кодексу України яким врегульовані питання збереження майна без достатньої правової підстави.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову.

Від відповідачів, яки були належними чином ( за місцем знаходження власності та місця проживання ) повідомлені про розгляд справи, заяв та клопотань не надходило, до судових засідань самі відповідачі та їх представники не приходили.

Від представника третій особи ОСОБА_4 подані письмові пояснення в яких заперечується проти задоволення позову з мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог так як у вказаний у позові період у приміщенні будинку АДРЕСА_1 облаштуванням та діяльністю дитячого садочку займалась саме ОСОБА_4 яка і придбала іграшки та необхідні матеріали а ОСОБА_1 лише періодично з червня 2021 року по лютий 2022 проводила заняття з дітьми, а потім припинила свою діяльність та не залишила жодних власних речей у приміщенні, яке з 15.08.2022 року на підставі договору оренди використовує для дитячого садочку саме ОСОБА_4 .

Таким чином, на думку представника третій особи, позивач не укладала жодних договорів про спільну діяльність а ні з власниками приміщення а ні з ОСОБА_4 не передавала для функціонування дитячого садочку жодної речи, а тому фактично намагається заволодіти майном ОСОБА_4 .

Крім того представник третій особи звернув увагу що у провадженні Господарського суду Одеської області знаходилась справа №916/2025/24 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у розмірі 123 533,00 грн, який ухвалою від 01.10.2024 року за заявою позивача було залишено без розгляду.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

З наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача, змісту заяв по суті справи та наданих доказів не вбачається будь якого підтвердження наявності між позивачем та відповідачами будь яких правовідносин щодо надання приміщення будинку АДРЕСА_1 для користування позивачу для здійснення господарської діяльності. Відсутні відповідні договори, акти прийому-передачі майна, або реєстрації по даному адресу якоїсь установи/підприємства засновником або керівником якого була б позивачка.

Також стороною позивача не надавались докази офіційного прийому-передачі будь якого майна позивачці відповідачам або третім особам, або угод щодо передання на баланс установи/підприємства якого-небудь майна позивачці.

Фактично з пояснень представника позивача,представника третій особи та заяв по суті справи можливо прийти до висновку що саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникали якісь усні домовленості щодо користування приміщення та майном , але оцінку вказаним правовідносинам суд не надає так як це не є предметом позовних вимог, а у відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено наступне:

1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 23.01.2020 у справі №910/3395/19; від 23.04.2019 у справі №918/47/18; від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Сутність зобов`язання із набуття майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання такій особі (постанови Верховного Суду: від 08.09.2021 у справі №201/6498/20; від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18; від 28.01.2020 у справі №910/16664/18; від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).

Таким чином для витребування безпідставно набутого майна, або у випадку неможливості його повернення стягнення його вартості у натурі, необхідно бути доведено сам факт передачі такого майна та відсутність при такої передачі правових підстав або того що така підстава згодом відпала.

У даному випадку належними та допустимими доказами не було доведено як наявність правових підстав для користування позивачем приміщення куди вона , з її слів, перевозила і де начебто зберігались її речи, яка згодом відпала, або хоча б факт передачі таких речей саме відповідачам без наявності для цього правових підстав.

З наданих позивачем доказів якими є фактично письмові пояснення свідків вбачається факт використання майна, яке вважає позивач своїм, за для комерційної діяльності спільно з ОСОБА_4 під час роботи дитячого садочку, що також не є предметом позовних вимог по даної справі , а тому судом не надається оцінка вказаним доказам яки не відносяться до предмета доказування по даної справі.

З огляду на таке суд приходить до висновку що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів вартості безпідставно отриманого майна не були доведені і не підлягають задоволенню.

Заявлені правовими підставами ст. 1213,1214 ЦК України судом також не оцінюються так як вони є похідними від самого факту наявності факту безпідставного отримання відповідачами майна позивачки.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_3 ) , ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення вартості втраченого майна в сумі 123 533,00 грн.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 20.02.25

Суддя В. О. Луняченко