Провадження №2/592/390/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Шияновської Т.В.,

з участю секретаря судового засідання Чайки Т.В.,

позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

представника позивачки Громова Р.С.,

відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

у с т а н о в и в :

09.09.2024 позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Громов Р.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, а саме: 30 000 доларів США.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 02.10.2023 ОСОБА_2 отримав від неї позику на вказану суму, яку зобов`язувався повернути до 02.02.2024. Проте в узгоджений строк позика повернута не була, а вжиті заходи досудового врегулювання спору виявились безрезультатними.

Ухвалою суду від 10.09.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

25.09.2024 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

25.09.2024 відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування якого зазначає, що починаючи з 2002 року остання, використовуючи дружні стосунки, неодноразово зверталася до нього з проханнями написати розписки на різні суми на ім`я різних осіб, жодна з яких не супроводжувалась фактичною передачею грошових коштів, та які могли були використані в шахрайських цілях. Жодного доказу на підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_1 надано не було.

Ухвалою суду від 21.10.2024 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В наданій відповіді на зустрічний позов представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_3 , вказуючи, що розписка є доказом не лише укладення договору позики, а й посвідчує факт передачі грошових коштів, просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 19.11.2024 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі.

Додатково позивачка пояснила, що з відповідачем навчалися разом в університеті, перебували в дружніх стосунках близько 15 років, завжди підтримували один одного в скрутних ситуаціях. Відповідач декілька разів звертався до неї з проханням про надання грошей в борг, оскільки мав сплачувати кошти у відкритих виконавчих провадженнях, розвивати бізнес тощо. Нею декілька разів надавались кошти, як особисто, так і через ОСОБА_5 . Відповідачем складалися відповідні розписки. Так, 02.10.2022 йому була передана сума в 10 000 доларів США в м. Вінниця; 4 000 фунтів були передані 04.02.2023; 5 000 доларів США були передані 03.01.2023 в аеропорту м. Кракова, останню суму на 10 000 доларів він брав на розвиток бізнесу в Лондоні. Розписка на суму 25 950 доларів складалася на ту людину, яка давала в перший раз гроші, оскільки вона перебувала за кордоном і не могла поїхати в Україну. І остання спірна розписка була написана відповідачем на її ім`я. В цій розписці від 02.10.2023 відображена вся сума боргів відповідача перед нею, оскільки ОСОБА_5 передавав відповідачеві належні їй кошти. Вони разом з відповідачем домовились скласти одну розписку на всю суму заборгованості, яку він направив поштою в м. Суми, де чоловік отримав і звернувся з вказаним позовом до суду, оскільки більше не було жодних сподівань, що він сам поверне ці кошти в обумовлені строки, бо такої фінансової спроможності у нього не було.

Відповідач позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив задовольнити вимоги зустрічного позову та відмовити в задоволенні первісного позову. Додатково суду пояснив, що жодних грошових коштів у відповідачки в борг не брав, ОСОБА_5 також ніколи грошових коштів йому від відповідачки не передавав. Декілька розписок складав виключно на її прохання для врегулювання якихось неприємностей з розлученням. Спірна розписка складена ним власноруч, проте знову ж таки на чергове прохання відповідачки. Яким чином буде використана відповідачкою ця розписка він не з`ясовував. Розписка від 02.10.2023 є фіктивною. Складена 05.07.2024, хоча датована 02.10.2023, не надана відповідачці, і направлена поштою її представникові. Жодних грошових коштів за цією розпискою він не отримував. Якщо була якась ситуація, коли він отримував інші кошти, то позивачка має можливість звернутися до суду з іншими розписками.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 02.10.2023 між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики.

Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника, написаною останнім власноруч 02.10.2023.

Так, з вказаного документу вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_6 30 000 (тридцять тисячі) доларів готівкою та зобов`язується повернути борг протягом 4 місяців, а саме: 02.02.2024.

Оригінал розписки ОСОБА_2 досліджений судом у судовому засіданні.

Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачкою в сумі 30 000 доларів США. Даний факт матеріалами справи не спростовується.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18.09.2013 в справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 в справі № 6-79цс14.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.12.2018 в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18).

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За змістом ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 в справі № 518/1647/15-ц (провадження № 61-4576св18), від 27.06.2018 в справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08.07.2019 в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15.

Аналіз ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктами 1, 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; розірвання договору; сплата неустойки.

Відтак, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору позики та факт порушення відповідачем його умов у частині повернення грошових коштів.

Судом установлено, що борг за договором позики становить 30 000 доларів США, які необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Жодних доказів, які б спростовували розмір суми боргу відповідача перед позивачкою за договором позики, суду не надано.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконав умови договору, наявні підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики у примусовому порядку.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також частини п.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 30 000 доларів США.

В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст.203 ЦК України. Так, згідно з ч.ч. 1-5 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсною розписки від 02.10.2023, позивач за зустрічним позовом посилається на ту обставину, що грошові кошти йому не передавались, вказана розписка містить ознаки фальсифікації, оскільки фактично була написана в липні 2024 року на прохання відповідачки, подана до суду її представником за зустрічним позовом, дата передання грошових коштів є вигаданою, оскільки після лютого 2023 року з ОСОБА_1 він не зустрічався.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Судом під час розгляду даної справи не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст.203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Згідно зі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги показання ОСОБА_7 щодо факту неотримання ним грошових коштів за договором позики.

До такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 13.09.2023 у справі №369/7355/21, провадження №61-992св23.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним, проте це має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача за зустрічним позовом вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, оформленого розпискою, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені лише після подачі до суду позову про стягнення боргу за договором позики. Більш того матеріали справи не містять доказів звернення позивача за зустрічним позовом до правоохоронних органів із заявами про вчинення щодо нього неправомірних дії з боку ОСОБА_1 та її представника.

ОСОБА_2 , будучи повнолітньою дієздатною особою, мав чітко усвідомлювати правові наслідки укладення договору позики про отримання у борг грошових коштів шляхом написання розписки, а тому доводи останнього щодо написання такої розписки на прохання позивачки за первісним позовом не заслуговують на увагу суду.

Відтак посилання відповідачки за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача за зустрічним позовом виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Крім того, оцінюючи надану позивачем за зустрічним позовом роздруківку знімків екрану листування з відповідачкою у месенджері «Telegram», суд дійшов такого висновку.

Так, Велика Палата Верховного суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 зазначила, що Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч.1 ст.5 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст.89 ЦПК України).

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала того, що між нею та ОСОБА_2 велася переписка в різних месенджерах, проте останній надав до суду переписку з «Telegram» вибірково, приховавши ті повідомлення, які підтверджують наявність боргових зобов`язань перед нею, його запевнення щодо пошуку шляхів виходу з ситуації, як віддати грошові кошти, пояснення, що його бізнеспроєкти пішли вгору, про те, що в Польщі у нього все наладилось і найближчим часом він борг поверне тощо.

Позивач за первісним позовом не заперечував того, що надав суду не повний текст переписки з відповідачкою, а лише в тій частині, що підтверджує його доводи та те, що вважав за необхідне.

За таких обставин, а також враховуючи те, що надана позивачем за зустрічним позовом роздруківка переписки в месенджері не надає можливості встановити всіх обставин наявних між сторонами цивільних правовідносин, щодо яких вирішується спір у вказаній справі, ведення перемовин щодо суми грошових коштів, які надаються в борг, строку та зобов`язання їх повернення тощо, а тому не може бути прийнята судом як належний та достовірний доказ у справі.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, та стороною позивача не доведено, а відтак суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики, оформленого розпискою, недійсним слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки судом позовні вимоги за первісним позовом задоволено, з відповідача позивача за зустрічним позовом на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 12 309 грн, який був сплачений нею при поданні позовної заяви до суду; судові витрати позивача за зустрічним позовом слід залишити за ним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 137, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000 (тридцять тисяч) доларів США заборгованості за договором позики, оформленого розпискою, від 02.10.2023, а також судовий збір в сумі 12 309 (дванадцять тисяч триста дев`ять) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 20.02.2025.

Суддя Т.В. Шияновська