справа № 489/2443/24 провадження №2/489/122/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк», Банк) про визнання недійсним окремих умов кредитного договору із застосуванням наслідків недійсності правочину та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір від 23.10.2019 № Z06.00300.005845942 в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину; зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості по кредитному договору.

В обґрунтування позову вказано, що 23.10.2019 між АТ «Ідея Банк» та ним був укладений кредитний договір від 23.10.2019 № Z06.00300.005845942, відповідно до якого позичальникові надано грошові кошти в сумі 112300,00 грн. на строк 48 місяці.

Із нарахованою відповідачем заборгованістю по кредитному договору не згодний та вважає, що нарахування відсотків суперечить вимогам статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні в момент його підписання Банк не надав йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредитування.

Також незгодний з одночасним нарахуванням Банком пені та штрафів за порушення зобов`язання, що суперечить статті 61 Конституції України.

Крім того, при нарахуванні заборгованості Банком не враховано форс-мажорних обставин введення в Україні воєнного стану та вимог Закону України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого на час дії воєнного стану та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування споживач не буде нести відповідальність перед кредитором у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом та така заборгованість підлягає списанню.

У відзиві на позов, який надійшов до суду 10.06.2024, відповідач АТ «Ідея Банк» проти задоволення позову заперечує та вважає його безпідставним.

Зазначає, що відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Між позивачем та відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому чи в його частині. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Позивачу були надані документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, які ним підписані. Стосовно вимоги про зарахування коштів в тіло кредиту то така вимога порушує черговість платежів, яка визначена умовами кредитного договору, та порушує положення Закону України «Про споживче кредитування». Окрім того, Банком не нараховувалися і не нараховуються ні пеня, ні штрафи, ні комісія за обслуговування кредитної заборгованості, про що свідчить виписка додана до відзиву.

Щодо форс-мажорних обставин, на які посилається позивач, то той зобов`язаний був повідомити відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за договором у зв`язку із наявністю форс-мажорних обставин. Однак будь-яких доказів такого повідомлення відповідача, позивач не надав.

У зв`язку із введенням на території України воєнного стану, 28.02.2022 Торгово-промислова палата України видала лист підтвердження про форс-мажорні обставини, утім такий лист не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконання зобов`язань для всіх без виключення суб`єктів господарювання. Крім того, щоб засвідчити форс-мажорні обставини стороні необхідно звернутися до Торгово-промислової палати, а для того щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їх результатом) на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем належних та допустимих доказів такому не надано. Разом з тим, одне лише передбачення законом віднесення воєнного стану до форс-мажорних обставин, не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін.

Таким чином, твердження позивача про невиконання зобов`язань по кредитному договору з причин настання форс-мажорних обставин починаючи з 24.02.2022 є необґрунтованим.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 20.02.2025, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.

Крім того, при зверненні до суду позивач ОСОБА_1 надав заяву від 01.04.2024 про розгляд справи за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Згідно статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За частиною п`ятою статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 23.10.2019 між сторонами укладено Угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки та страхування №С-300-0.

23.10.2019 сторони уклали Договір кредиту та страхування №Z06.00300.005845942, відповідно до умов якого позивач отримав цільовий кредит в розмірі 112300,00 грн. зі сплатою 21,99 % річних (змінювана) строком на 48 місяців (далі кредитний договір).

Згідно пункту 1.7 кредитного договору Банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 102557,08 грн. на рахунок № НОМЕР_1 позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк» та позичальник доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 9742,92 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до пункту 2 цього Договору. Спосіб оплати на переказ коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Пунктом 1.8 кредитного договору передбачено, що змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5 % збільшена на маржу Банку в розмірі 12,49 %.

Відповідно до пункту 3 кредитного договору, нанесенням власноручного підпису під цим Договором, Позичальник погоджується з тим, що ДКБОФО, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього Договору та зобов`язується виконати їх умови (підпункт 3.2); підтверджує, що ознайомлений з ДКБОФО і Тарифами, в тому числі з паперовими версіями розміщеними у відділенні Банку або Кредитного посередника, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (підпункт 3.3); акцептує Публічну пропозицію про приєднання до ДКБОФО АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті Банку: www.ideabank.ua (підпункт 3.4); беззаперечно підтверджує, що перед укладенням Договору ознайомлений у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту та з нормами Закону України «Про споживче кредитування» (підпункт 3.8); підтверджує, що ознайомлений з інформацією, необхідною для отримання споживчого кредиту, з наявними та можливими видами кредитування у Банку, для прийняття усвідомленого рішення, а також самостійно обрав страхову компанію з переліку трьох запропонованих Банком (підпункт 3.11).

23.10.2019 позивачем підписано Паспорт споживчого кредиту, який є додатком № 1 до Договору кредиту та страхування № Z06.00300.005845942 від 23.10.2019 та містить основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, яка включає в себе платежі та додаткові послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості 2,75 % щомісячно від початкової суми кредиту; порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення і наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором по споживчий кредит у вигляді пені та штрафу, за різні правопорушення позичальником зобов`язань.

Отримання позивачем кредитних коштів згідно Договору кредиту та страхування № Z06.00300.005845942 від 23.10.2019 відповідач підтвердив випискою по рахунку позичальника ОСОБА_1 за період з 23.10.2019 по 27.05.2024.

Із виписки вбачитися, що позивач здійснював погашення заборгованості, яка зараховувалася Банком на погашення строкового основного боргу, погашення плати за обслуговування по кредитному договору та строкових процентів. Останнє погашення позивач здійснив 18.02.2022 через сервіс IBox по квитанції № 773056154 в сумі 6785,00 грн., які були розподілені Банком на погашення плати за обслуговування по кредиту (1929,85 грн.), погашення строкових процентів (1340,79 грн.), погашення строкового основного боргу (2724,87 грн.) та погашення плати за обслуговування по кредитному договору (789,49 грн.).

Погашення заборгованості відповідає наданим позивачем платіжним квитанціям.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як на підставу позову позивач вказав, що не погоджується і встановленою в договорі платою за обслуговування кредитної заборгованості та включенням до договору несправедливих умов про зміну витрат, що порушують його права як споживача, а також вважає неправомірним одночасне застосування пені і штрафних санкцій та нарахування інших платежів з огляду на введений в України воєнний стан, який вважає форс-мажорними обставинами.

При цьому, предметом позову є визнання недійсним договору в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій і застосування наслідків недійсності вказаних умов.

Надаючи оцінку доводам позивача суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору № Z06.00300.005845942 від 23.10.2019 під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, визначена цим договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі ДКБОФО), за надання яких встановлена плата, відповідно до пункту 5 Додатку № 1, як «Інші послуги Банку». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в Банку оплачується згідно діючих Тарифів Банку. Тарифи є невід`ємною частиною Договору, та розміщені на веб-сайті Банку: www.ideabank.ua.

Додатком № 1 до кредитного договору є Паспорт споживчого кредиту, пункт 5 якого визначає порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення.

Паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою кредитного договору (підпункт 3.2 пункту 3 кредитного договору), на що надав свою згоду позивач при укладенні і підписанні кредитного договору.

Колонка 6 Паспорту споживчого кредиту містить нарахування процентів за користування кредитом за період з 23.11.2019 по 23.10.2023, загальний розмір яких складає 66780,65 грн.

Колонка 7.4 пункту 6 Паспорту містить помісячний розмір плати за «інші послуги банку», загальна сума яких за період оплати з 23.11.2019 по 23.10.2023 складає 139961,52 грн.

При цьому, колонка «Платежі за додаткові та супутні послуги» включає колонки: за ведення рахунку; розрахунково-касове обслуговування; комісія за надання кредиту; інші послуги банку; комісійний збір; інші плата за послуги кредитного посередника.

Оплатною є лише послуга «інші послуги банку», яка не містить детального опису наданої послуги.

Нарахування інших платежів умовами паспорту та кредитного договору не передбачено.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Водночас, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду від 15.03.2023 в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду від 21.12.2021 в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

Правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право Банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.

Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, станом на дату укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Згідно цих Правил (чинними на дату укладення кредитного договору) передбачалось внесення плати за додаткові та супутні послуги, зокрема: за обслуговування кредитної заборгованості; розрахунково-касове обслуговування; комісія за надання кредиту; інші послуги банку.

Під іншими послугами, згідно примітки до пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, мала бути зазначена інформація за кожним видом платежу (тобто, у разі розширення переліку платежів перелік колонок має бути відповідно доповнений).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку стверджувати, що станом на 23.10.2019 була передбачена плата плати за додаткові та супутні послуги, до яких належать «інші послуги банку», які мали бути зазначені за кожним видом платежу.

Між тим із таблиці, наведеній у Паспорті споживчого кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору від 23.10.2019, колонка «інші послуги банку» не містить розкриття виду платежу, також відсутня колонка «плата за обслуговування кредиту», на погашення якої відповідач зараховував сплачені позивачем на погашення заборгованості грошові кошти.

Отже, відповідач ототожнив плату за обслуговування кредиту (підтверджується випискою) із платою «інші послуги банку», оскільки інших додаткових платежів умовами кредитного договору не передбачено.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Тому враховуючи, що позовні вимоги стосуються виключно нарахування пені, штрафних санкцій та відсотків (процентів), то в суду відсутні підстави надання оцінки проворності нарахування відповідачем плати за обслуговування кредиту, оскільки це призведе до виходу за межі позовних вимог.

Щодо доводів позивача про недійсність кредитного договору в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, неправомірність нарахування яких позивач обґрунтовує посиланням на положення статті 61 Конституції України та введенням в Україні воєнного стану, що на думку останнього форс-мажорною обставиною з огляду на відповідний лист Торгово-Промислової палати України..

Доводи позивача стосовно одночасного нарахування штрафу та пені суд вважає безпідставними, оскільки кредитний договір не містить умов про нарахування неустойки та це не підтверджується випискою по рахунку, доданою відповідачем до відзиву на позов та викладеним у відзиві.

Не погоджується суду і з твердженнями позивача про неправомірність нарахування відсотків за користування кредитом з 24.02.2022, тобто після введення в Україні воєнного стану через військову агресію російської федерації, що позивач вважає форс-мажорною обставиною.

Так, у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22 зазначено, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин (постанова Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22).

Помилковим тлумаченням є посилання позивача і на вимоги Закону України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», підпунктом 2 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого положення ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Як слідує з аналізу наведених положень Закону № 2120-ІХ, позичальник звільняється за прострочення виконання грошового зобов`язання лише від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Відповідно до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, наведені положення Закону України від 15.03.2022 № 2120-ІХ, на які посилається в позові позивач, не обмежують нарахування процентів за користування кредитними коштами позичальником. Вказані обмеження стосуються лише неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена кредитним договором за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань.

У даному випадку, що підтверджується матеріалами справи, нарахування, передбачених наведеними положеннями Закону України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», платежів за прострочення позивачем грошового зобов`язання Банком не здійснювалося.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вказано вище, позивач просив визнати недійсними кредитний договір в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосовуванням наслідків недійсності правочину та зобов`язання відповідача зробити відповідний перерахунок заборгованості.

Тому, враховуючи встановлені процесуальним законом межі судового розгляду та те, що наявними у справі доказами не підтверджується нарахування відповідачем пені та штрафних санкцій, відсутність таких умов в кредитному договорі, а також те, що чинне законодавство не містить обмежень в частині нарахування процентів (відсотків) за користування кредитними коштами, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем недійсності кредитного договору в межах заявлених ним позовних вимог, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк») про визнання недійсним окремих умов кредитного договору із застосуванням наслідків недійсності правочину та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач Акціонерне товариство «Ідея Банк», , місцезнаходження: м.Львів, вул. Валова, 11.

Повний текст судового рішення складено 20.02.2025.

Суддя І.В.Коваленко