Постанова

Іменем України

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 522/5637/16-ц

провадження № 61-7134св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи за первісним позовом про стягнення заборгованості:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Білоптторг»,

учасники справи за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору про визнання договору недійсним:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Білоптторг»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи:

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг», яка підписана представником Середою Валерією Юріївною, на постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 рокув складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Заїкіна А. П., Комлевої О. С., та

касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року в складі судді: Домусчі Л. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Заїкіна А. П., Комлевої О. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Білоптторг», про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 12 січня 2010 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 як замовниками та ОСОБА_2 як інвестором укладено договір з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 07 липня 2006 року №3188 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та його подальшої експлуатації.

У рамках укладеного договору відповідач ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання спільно з замовниками приймати участь у пошуку та виборі будівельної організації для робіт з реконструкції нерухомого майна, фінансуванні витрат з реконструкції на суму не менше 10 000 000,00 грн. За період з січня 2010 року по грудень 2011 року ОСОБА_4 здійснив витрати на реконструкцію нерухомого майна в загальній сумі 2 075 000 грн, що підтверджено розпискою, надалі фінансування робіт припинив.

ОСОБА_1 зазначив, що рішенням апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року у справі №761/12961/13-ц за позовом ТОВ «Білоптторг» стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 15 913 688,73 грн за проведення ремонтно-будівельних робіт у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла на підставі договорів підряду, укладених з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

ОСОБА_1 посилався на невиконання ОСОБА_2 умов договору по фінансуванню робіт з реконструкції приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просив:

стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15 913 688,73 грн.

У червні 2016 року ТОВ «Білоптторг» як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що фізичні особи-підприємці ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі договору підряду №27/12 від 27 грудня 2010 року, договору підряду №01/10 від 01 жовтня 2010 року, договору підряду №30/06 від 30 червня 2011 року виконали роботи з реконструкції та ремонту приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , проте вартість робіт оплачена не була, що підтверджено актами звірки взаємних розрахунків.

На підставі Договору цесії №15/02/13/1 від 15 лютого 2013 року, договору цесії № 15/01/13-3 від 15 лютого 2013 року, договору цесії №15/02/13-5 від 15 лютого 2013 року, укладених між ТОВ «Білоптторг» та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , право вимоги сплати заборгованості за договорами підряду перейшло до ТОВ «Білотпторг», яке звернулось до суду та отримало у справі №761/12961/13-ц рішення на свою користь.

У подальшому у справі №761/12961/13-ц судове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованості в загальні сумі 15 913 688,73 грн було скасовано в касаційному порядку, оскільки ОСОБА_1 надав до касаційної інстанції укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір від 12 січня 2010 року.

ТОВ «Білоптторг» вважає, що договір від 12 січня 2010 року, про який не було відомо до 2016 року, є схемою ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду у справі №761/12961/13-ц про стягнення за договорами підряду заборгованості в загальній сумі 15 913 688,73 грн.

ТОВ «Білоптторг», з урахуванням уточнення позовних вимог, просило:

визнати фіктивним договір від 12 січня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року позов ТОВ «Білоптторг» про визнання договору недійсним прийнято та об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року до участі в справі за вимогами ТОВ «Білоптторг» залучено співвідповідачем ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року:

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено;

позов ТОВ «Білоптторг» задоволено;

визнано недійсним договір інвестицій від 12 січня 2010 року, укладений з помилковою датою 10 січня 2010 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 як замовниками та ОСОБА_2 як інвестором щодо реконструкції приміщення гуртожитку, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , за спільні кошти та подальшої експлуатації даного об`єкту нерухомості.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

ОСОБА_1 зазначив, що оригінал договору разом із розпискою було долучено до матеріалів справи, у зв`язку з чим надати витребувані документи останній не може. ОСОБА_2 повідомив суд, що він взагалі не має оригіналів витребуваних документів, у зв`язку з чим надати їх не може. Суд критично ставиться до повідомлення наданого ОСОБА_1 , з огляду на те, що в судовому засіданні, що відбулось 08 липня 2016 року, до матеріалів справи було долучено лише оригінал договору, без його додатку, що підтверджується аудіозаписом судового засідання. Тому суд в діях ОСОБА_1 вбачає необґрунтовану відмову у наданні документів, що випробовувались ухвалою суду;

належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт існування і справжності договору від 10 січня 2010 року або від 12 січня 2010 року, який, як зазначила представник позивача, вважає одним і тим самим, може бути його оригінал. Матеріалами справи встановлено, що у період укладення договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період з 04 січня 2010 року по 19 січня 2010 рокуперебували за межами України. Вказані обставини підтверджуються копією витягу з Головної автоматизованої інформаційної системи «ГАРТ-1», який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000027 від 25 березня 2016 року;

у певний період часу, при отриманні грошових коштів, ОСОБА_1 ставив свій підпис у розписці при отриманні готівки, в той же час перебуваючи при цьому закордоном. Так, зокрема, 12 січня 2010 року - грошова сума у розмірі 200 000 грн, 12 листопада 2010 року - грошова сума у розмірі 30 000 грн, 12 січня 2011 року - грошова сума у розмірі 50 000 грн, 19 січня 2011 року - грошова сума у розмірі 30 000 грн, 22 березня 2011 року - грошова сума у розмірі 50 000 грн під сумнів;

суд критично ставиться до пояснень представника ОСОБА_1 стосовно того, що Договір міг бути підписаний та укладений у будь-якому місці та спрямований на адресу іншого учасника електронною поштою. Відповідно до ксерокопії розписки, наявної в матеріалах справи ОСОБА_1 12 січня 2010 року отримав грошову суму у розмірі 200 000 грн, тобто у день укладення договору, а отже, якщо врахувати пояснення представника ОСОБА_1 щодо можливості укладення договору та направлення його іншій стороні для підписання електронною поштою, то відповідно отримати на виконання цього договору особисто грошові кошти, готівкою під розписку ОСОБА_1 не міг, так як у період з 04 січня 2010 року по 19 січня 2010 року перебував поза межа України;

фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Із урахуванням вказаного правового висновку, належним чином оцінивши наявні у справі докази, можна дійти висновку, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, оскільки Договір від 12 січня 2010 року (з помилково вказаною датою 10 січня 2010 року) не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля сторін договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та не бажали настання таких наслідків, а тому наявні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить висновку про визнання договору інвестицій від 10 січня 2010 року недійсним з огляду на те, що сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені оспорюваним договором. Судом встановлено та позивачем ТОВ «Білоптторг» доведено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклавши Договір не мали наміру його реалізації.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 рокускасовано;

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено;

в задоволенні самостійних вимог третьої особи ТОВ «Білоптторг» - відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_3 позовні вимоги до ОСОБА_2 не пред`явлено. Правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 15 913 688,73 грн відсутні, оскільки не випливають з правовідносин, що виникли на підставі договору від 12 січня 2010 року. До позову ОСОБА_1 додано: договір підряду №01/10 від 01 жовтня 2010 року), укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 на виконання робіт з реконструкції та ремонту приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; договір підряду №27/12 від 27 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на виконання робіт з реконструкції та ремонту приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; договір підряду №30/06 від 30 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 на виконання робіт з реконструкції та ремонту приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року у справі № 761/12961/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованість за договором підряду № 01/10 від 01 жовтня 2010 року, договором підряду №27/12 від 27 грудня 2010 року, договором підряду №30/06 від 30 червня 2011 року в загальній сумі 15 913 688,73 грн (за змістом рішення ТОВ «Білоптторг» набув права вимоги за договорами підряду на підставі укладених з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 15 лютого 2013 року договорів цесії). Правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 на підставі договорів підряду, не мають наслідком стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, що належать до сплати за виконані за договорами підряду роботи. ОСОБА_4 не є стороною договорів підряду;

у пунктах 4.6, 4.7 договору від 12 січня 2010 року передбачено обов`язок інвестора компенсувати замовникам витрати замовників по оплаті робіт з реконструкції об`єкту нерухомості на підставі письмової вимоги та наданих документів, що підтверджують такі витрати. Отже, компенсація витрат замовників на виконання робіт з реконструкції об`єкту нерухомості (приміщення гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 ) передбачена умовами договору від 12 січня 2010 року, так само як і порядок здійснення такої компенсації витрат. Стягнення судовим рішенням від 18 лютого 2015 року у справі №761/12961/13-ц з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно грошових коштів не є безумовною підставою для застосування положень пунктів 4.6, 4.7 Договору від 12 січня 2010 року та, відповідно, пред`явлення до ОСОБА_4 вимоги про компенсацію витрат у сумі, рівній тій, що стягнута судовим рішенням;

у справі №522/5637/16-ц ОСОБА_1 не надано доказів понесення ним витрат на реконструкцію об`єкту нерухомості (приміщення гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 ), які б підпадали під передбачену пунктами 4.6, 4.7 Договору від 12 січня 2010 року компенсацію;

ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року у справі № 761/12961/13-ц рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення від 12 грудня 2023 року, яким позов ТОВ «Білоптторг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами підряду задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованість в загальній сумі 15 913 688,73 грн. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року у справі №761/12961/13-ц оскаржено в апеляційному порядку;

між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 як «замовниками» та ОСОБА_2 як «інвестором» укладено договір від 12 січня 2010 року для реалізації спільного проекту сторін з реконструкції та ремонту об`єкту нерухомості (приміщення гуртожитку, літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 , який належить замовникам на праві спільної сумісної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу). Договір від 12 січня 2010 року у розумінні частини 2 статті 202 ЦК України є правочином, недійсність даного правочину прямо не встановлена законом, сторони цього правочину не заперечують його дійсність. Дійсність договору від 12 січня 2010 року заперечує ТОВ «Білоптторг» як «зацікавлена особа», зазначаючи, що договір його сторони не могли укласти, так як перебували за межами країни; що договір надано у справу №761/12961/13-ц для обґрунтування підстав скасування судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованості за договорами підряду на виконання робіт з реконструкції та ремонту об`єкту нерухомості (приміщення гуртожитку, літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 ); що договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків тощо;

правові підстави для визнання фіктивним договору від 12 січня 2010 року відсутні. Договір від 12 січня 2010 року укладено між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони щодо реконструкції та ремонту об`єкту нерухомості. Укладення даного Договору його сторони не заперечують, дійсність договору не оспорюють, недійсність даного договору як правочину законом прямо не встановлена, такий в силу презумпції правомірності правочину є правомірним. Договір від 12 січня 2010 року виконувався. ОСОБА_1 зазначає, ОСОБА_4 підтверджує, ОСОБА_3 заперечень не надає, що у період 2010-2011 років на виконання договору від 12 січня 2010 року ОСОБА_4 профінансовано роботи з реконструкції об`єкту нерухомості на суму 2 075 000,00 грн. Отже, оскільки на виконання договору від 12 січня 2010 року як правочину було передано грошові кошти, то такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суду не надано доказів свідомого наміру сторін договору щодо невиконання зобов`язань Договору чи приховування справжніх намірів учасників цього правочину. Об`єкт нерухомості (приміщення гуртожитку, літ. «А», за адресою: АДРЕСА_1 ) належав на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останні здійснювали реконструкцію цього приміщення, що, відповідно, вимагало фінансування робіт з реконструкції за рахунок власних коштів чи коштів інвесторів;

договір від 12 січня 2010 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони щодо реконструкції та ремонту об`єкту нерухомості є договором, що укладений до укладення між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з однієї сторони та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 01 жовтня 2010 року, 27 грудня 2010 року, 30 червня 2011 року відповідно договорів підряду, право вимоги за якими 15 лютого 2023 року було відступлене за договорами цесії ТОВ «Білоптторг». Отже, не може йтися про введення в оману (до або в момент укладення угоди) фізичних осіб-підприємців ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 чи їх правонаступника ТОВ «Білоптторг» щодо фактичних обставин договору від 12 січня 2010 року як правочину або дійсних намірів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як його учасників, так як правовідносини за договорами підряду виникли після виникнення правовідносин за Договором від 12 січня 2010 року;

правовідносини, що виникли на підставі договору від 12 січня 2010 року щодо фінансування реконструкції об`єкту нерухомості, та правовідносини, що виникли на підставі договорів підряду щодо виконання підрядниками робіт з реконструкції та ремонту об`єкту нерухомості та оплати виконаних робіт замовниками таких робіт, є різними. Стягнення підрядниками із замовників грошових коштів за виконані роботи залежить від виконання обумовлених договорами підряду робіт та їх вартості, при цьому джерела фінансування (власні кошти, інвестиційні кошти, запозичені кошти тощо) замовника робіт для оплати фактично виконаних підрядниками робіт значення не мають. Ознаки, з якими закон пов`язує фіктивність правочину, за вимогами ТОВ «Білоптторг» не встановлені. Договір від 12 січня 2010 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, відсутності спрямованості договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України не встановлено;

справа в провадженні суду першої інстанції з квітня 2016 року, суду апеляційної інстанції з серпня 2019 року, призначалась до розгляду неодноразово; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконувались, порядок вручення судових повісток дотримувався, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток; додатково учасники справи повідомлялися документом в електронному вигляді «Судова повістка…», SMS-повідомлення «Судова повістка…», «Повідомленням про виклик у судове засідання шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду тощо; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено.

Аргументи учасників справи

02 травня 2024 року ТОВ «Білоптторг» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, яка підписана представником Середою В. Ю., на постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року, в якій просило:

скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні самостійних вимог третьої особи ТОВ «Білоптторг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним;

залишити без змінрішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року в частині задоволення позову третьої особи ТОВ «Білоптторг», який також було укладено з помилковою датою 10 січня 2010 року, та укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як замовниками з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку, по АДРЕСА_1 за спільні кошти та подальшої експлуатації даного об`єкту нерухомості;

в іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судом апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду: щодо визнання договорів недійсними (постанови від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц; від 31 січня 2024 року у справі № 310/8989/20); щодо фіктивності договорів (постанови від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17; від 07 жовтня 2020 року у справі №755/17944/18); щодо фраудаторності договору як підстави для визнання договору недійсним (від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17; від 27 жовтня 2021 року у справі № 346/6034/13-ц);

ТОВ «Білоптторг» довів, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , намагаючись уникнути будь-яких стягнень за рішенням суду у справі № 761/12961/13-ц, уклали навесні 2016 році фіктивний договір інвестицій, який не породжував юридичних наслідків, а сторони не мали наміру його реалізувати. У договорі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не передбачили терміну його реалізації. Договір укладений без зазначення терміну його дії, а протягом 2010-2019 років він не виконувався, а сторони не пред`являли один до одного вимог щодо його належного виконання. Розписка наявна у матеріалах судової справи № 522/5637/16-ц не містить відомостей про особу, яка передавала грошові кошти, відсутні реквізити сторін, підписів сторін, яка передає та отримує грошові кошти, крім того зазначені відомості про укладений договір від 10 січня 2010 року, а не 12 січня 2010 року. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11червня 2019 року у справі № 522/563 7/16-ц зазначено, «що договір не має визначеного строку його дії, лише обумовлено, що дія договору припиняється моментом його повного виконання. Після останнього внесення інвестиції за наданою копією розписки, минуло 7 років та за вказаний час жодна зі сторін не вжила будь-якої дії направленої на реалізацію наміру виконати умови даного договору, Окрім цього, як вбачається з досліджуваної копії Договору, останній не містить, визначених Цивільним кодексом України елементів, які б беззаперечно вказували, що Сторони даного Договору взагалі мали намір його реалізувати. Посилання представника ОСОБА_8 на те, що станом на сьогодні оспорюваний Договір є не виконаним не заслуговує на увагу, оскільки суду не було надано жодного та належного доказу, який би вказував хоча б на намір його реалізації»;

Приморським районним судом міста Одеси було встановлено, що матеріали цивільної справи міститься оригінал Договору, датований «10.01.2010» без останнього третього аркуша, при цьому при подані позову ОСОБА_1 в додатках до позовної заяви було додано копію договору від «12.01.2010». Суд зазначає, що обидва примірники договору є ідентичними за змістом та відрізняються лише датою його укладення. У процесі надання пояснень представником ОСОБА_1 зазначено, що дійсним є договір укладений від 12 січня 2010 року, а наданий в оригіналі договір з відповідною датою «10.01.2010» є технічною помилкою допущеною при його роздрукуванні, а тому це є один й той самий договір. При цьому ОСОБА_2 стверджує, що договір укладений був 10 січня 2010 року. У ксерокопії розписки, яка є додатком до договору, зазначена дата «10.01.2010», при цьому, жодна зі сторін первісного позову, для підтвердження наміру реалізації договору не надала а ні оригінал договору від 12 січня 2010 року, а ні розписки, яка є невід`ємною частиною договору. Судом першої інстанції також встановлено, що у певний період часу, при отриманні грошових коштів, ОСОБА_1 ставив свій підпис у розписці при отриманні готівки, в той же час перебуваючи при цьому закордоном;

суд апеляційної Інстанції не взяв до уваги, що при судовому розгляді справи № 761/12961/13-ц, договір інвестицій від 12 січня 2010 року взагалі був відсутній. Вказаний договір інвестицій з`являється у 2016 році при поданні касаційних скарг ОСОБА_2 , згодом ОСОБА_9 у справі № 761/12961/13-ц, які є близькими родичами з ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , що створили умисні підстави для скасування рішень всіх інстанцій та направлення справи на новий розгляд;

до касаційних скарг у 2016 році у справі 761/12961/13-ц, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 був доданий один і той самий договір інвестицій з різними датами їх складання, що вказує на те, що фактично вони були створені в 2016 року з метою подальшого безпідставного перегляду судових рішень. Тобто, фактично на дату укладання договорів підряду не існувало договору інвестицій укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Цей договір був створений виключно з метою безпідставного перегляду судових рішень, затягування судового процесу та ухилення від виконання зобов`язань. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підписуючи договір для безпідставного перегляду судових рішень, маючи родинні зв`язки між собою та спільну домовленість між собою, умисно підписали договір інвестицій у 2016 році, датуючи його січнем 2010 року, при цьому не маючи наміру його реалізації. Знищення оригіналу сторінки Договору інвестицій з матеріалів судової справи № 522/5637/16-ц для подальшого перешкоджання проведенню судової фізико-хімічної експертизи щодо давності виконання підписів в договорі, вкотре підтверджує недійсність укладеного сторонами правочину за умисною домовленість між собою. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 умисно створили підстави у 2016 році для перегляду судових рішень, уклавши договір інвестицій датою, що минула, з метою ухилення від виконання судового рішення, що набрало законної сили у справі № 761/12961/13-ц. Не було передачі грошових коштів за договором інвестицій від 12 січня 2010 року, відповідно відсутні документи (належні докази) в матеріалах справи №522/5637/16-ц, що підтверджували факт такої передачі;

намір укладення сторонами ОСОБА_2 як інвестора, в якого навіть не зберігся оригінал договору на час розгляду судової справи № 522/5637/16-ц, та ОСОБА_10 і ОСОБА_3 фіктивного договору Інвестицій від 12 січня 2010 року у 2016 році є свідченням виключно про фіктивність договірних правовідносин, не покликаних на реальне виконання сторонами зобов`язань за договором інвестицій від 12 січня 2010 року та уникнення відповідальності.

23 серпня 2024 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року в якій просила:

скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції;

у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Білоппорг» постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що:

суди жодного разу не направляли на адресу ОСОБА_3 судові повістки чи будь-які інші матеріали судової справи, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази направлення кореспонденції;

у відносинах між Україною та Латвійською Республікою діє Договір між Україною та Латвійською республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах від 23 травня 1995 року, який набув чинності 12 липня 1996 року. Відповідно до статті З Договору правова допомога охоплює виконання процесуальних дій, що передбачені законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема, допит сторін, потерпілих, обвинувачених та підсудних, свідків, експертів, проведення експертиз, обшуку (судового огляду), вилучення та передачу речових доказів, порушення або перейняття кримінального переслідування та видачу осіб, які скоїли злочини, визнання та виконання судових рішень, вручення та пересилання документів, надання за клопотанням другої Договірної Сторони відомостей про судимість обвинувачених;

суди повинні були направити доручення компетентному суду Латвійської Республіки судову вручити кореспонденцію ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 не була сповіщена про час та місце розгляду справи. Висновок судів щодо всіх вимог ЦПК України не відповідає дійсності.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_11 , в якому просив:

залишити касаційну скаргу ТОВ «Білоптторг», яка підписана представником Середою В. Ю., на постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року без задоволення;

постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року в частині відмови в задоволенні самостійних вимог третьої особи ТОВ «Білоптторг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

який саме «конкретний майновий інтерес» виник у ТОВ «Білоптторг» останній не пояснює. Проте під час розгляду справи ТОВ «Білоптторг» зазначав, що фактичною підставою його зустрічного позову стало те, що ОСОБА_2 у 2016 році судом касаційної інстанції було залучено третьою особою у справі № 761/12961/13-ц, як у зв`язку з наявністю оспорюваного договору. Зустрічним позовом ТОВ «Білоптторг» намагається виключити ОСОБА_2 , як сторону судового процесу у справі № 761/12961/13-ц. Можна зазначити, що зустрічний позов ТОВ «Білоптторг» стосується не порушення певного майнового інтересу ТОВ «Білоптторг», а є швидше механізмом направленим для захисту свого процесуального статуту в справі № 761/12961/13-ц, шляхом виключення ОСОБА_2 із судового процесу. Тому наявні підстави для закриття провадження за зустрічним позовом ТОВ «Білоптторг»;

оспорюваний договір було укладено 12 січня 2010 року (за 10-18 міс. раніше до того, як було укладено Договори підряду з ФОПами). Оспорюваний договір було укладено задовго (більш ніж за 3 роки) до того, як у ТОВ «Білоптторг» виникло будь-яке право вимоги до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (права вимоги у ТОВ «Білоптторг» виникло у 2013 році). Договір не направлений на шкоду ТОВ «Білоптторг», адже відповідно до вказаного договору саме ОСОБА_2 повинен сплатити на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_1 грошові кошти. Вказаним договором умовні боржники ТОВ «Білоптторг» ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не відчужуються будь-яке майна, яке є спірним з ТОВ «Білоптторг». Тому оспорюваний договір не підпадає під ознаки фраудаторності, про які зазначає ТОВ «Білоптторг»;

ОСОБА_1 було надано додаток до договору відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_2 частково виконав свої зобов`язання за Договором, а отже договір виконувався сторонами.

У вересні 2024 року та листопаді 2024 року ТОВ «Білоптторг»через Електронний суд подало пояснення, які підписана представником Середою В. Ю.

У поясненнях ТОВ «Білоптторг» зазначає, що:

пояснюючи свій інтерес, ТОВ «Білоптторг» надало до матеріалів справи рішення в справі № 761/12961/13-ц, де ТОВ «Білоптторг» є позивачем та стягує кошти з ОСОБА_8 та ОСОБА_12 за роботи по реконструкції (кошти були підрядників, які здійснювали відповідну реконструкцію, а потім передали своє право вимоги ТОВ «Білоптторг»);

фактично сторони, зловживаючи процесуальними правами «узаконюють» наявність договору (фраудаторного), по якому передано кошти на реконструкцію, підтверджуючи це своїми поясненнями. Обом сторонам відомо із справ, де вони є учасниками, про те, що реконструкція здійснювалась за рахунок підрядників. ТОВ «Білоптторг» є особою, права якої можуть бути порушені таким фраудаторним договором, відповідно до якого наче частково реконструкція здійснювалась за рахунок ОСОБА_2 . Адже ТОВ «Білоптторг» є тримачем боргу (кредитором) саме оплати за здійснену ФОП-ами-підрядниками за свій кошт реконструкції гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

28 жовтня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав відзив на касаційну скаргу ТОВ «Білоптторг», в якому просить:

залишити касаційну скаргу ТОВ «Білоптторг» без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що:

у ТОВ «Білоптторг» відсутнє фактичне та процесуальне право на звернення із зустрічним позовом, оскільки права товариства не порушені;

сторонами договору інвестування є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а ТОВ «Білоптторг» не є стороною договору та договірні відносини сторін, жодним чином не стосуються і не порушують прав та інтересів товариства;

яким чином укладений договір інвестування та спір по ньому порушує законні права та інтереси ТОВ «Білоптторг» товариство не обґрунтувало;

укладаючи договір інвестування ОСОБА_2 переслідував отримання економічної вигоди, яка полягала в тому, що проінвестувавши в об`єкт нерухомості (гуртожиток) та отримавши у приватну власність частину гуртожитку.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав письмові пояснення, які підписаний представником ОСОБА_11 , в яких вказував, що касаційна скарга Каменської є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Білоптторг», яка підписана представником Середою В. Ю., на постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року, та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу у строк до 27 серпня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року: відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року.

17 вересня 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року: відзив ТОВ «Білоптторг» на касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду; клопотання ОСОБА_2 про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу ТОВ «Білоптторг» задоволено; продовжено ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ТОВ «Білоптторг»; справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 серпня 2024 року зазначено, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц; від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17; від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17; від 27 жовтня 2021 року у справі № 346/6034/13-ц; від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц та постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

В ухвалі Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року зазначено, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 січня 2019 року у справі № 916/4644/15; від 18 травня 2023 року у справі № 910/7975/21; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою проведення робіт з реконструкції вказаного приміщення, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , діючи через свого представника за довіреністю ОСОБА_13 , у період 2010-2011 роки, уклали ряд договорів підряду, на виконання відповідних будівельних робіт у готельному будинку АДРЕСА_1 .

27 грудня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_14 було укладено договір підряду № 27/12. 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 було укладено договір підряду № 01/10 та 30.06.2011 між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 було укладено договір підряду № 30/06, відповідно до яких ФОП ОСОБА_14 , ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 виконали роботу по реконструкції та ремонту житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними договорами вказані фізичні особи-підприємці виконали комплекс робіт по реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Факт виконання будівельних робіт підтверджується, відповідно, актами приймання виконаних будівельних робіт.

Проте, вартість виконаних робіт оплачена не була, у зв`язку з чим утворилась заборгованість Замовника за виконані роботи за вказаними договорами підряду.

На підставі договорів цесії № 15/02/13-1, № 15/02/13-3, № 15/02/13-5 від 15 лютого 2013 року, укладеними між ТОВ «Білоптторг» та ФОП ОСОБА_14 , ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 право вимоги сплати заборгованості за договорами підряду перейшло та на сьогодні належить ТОВ «Білоптторг».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 , ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаними договорами утворилась заборгованість за договорами підрядів у загальному розмірі 15 913 688,73 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі № 22-ц/796/1210/2015, залишеним в силі в порядку його перегляду, позов ТОВ «Білоптторг» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_15 ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року скасовано рішення всіх інстанцій, та справу направлено на новий розгляд.

ТОВ «Білоптторг» вважало, що оспорюваний договір зачіпає їх права та інтереси, з огляду на те, що фактично після перегляду судового рішення Верховним судом України, з`явився договір який не був предметом розгляду справи про стягнення заборгованості, та у подальшому став підставою для скасування судових рішень, тим самим позбавивши можливості отримати грошові кошти, стягнуті ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договорами підрядів.

Підставою для позову ОСОБА_1 про стягнення коштів з ОСОБА_2 є укладений в м. Києві 12 січні 2010 року між ОСОБА_2 , як інвестором, та замовниками ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) договір, метою якого визначено врегулювання сукупності практичних дій його сторін щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації. Як додаток до договору суду надано ксерокопія розписки, проте на якому вказано додаток до договору від 10 січня 2010 року.

У договорі від 12 січня 2010 року вказано, що:

інвестор спільно з замовниками приймає участь у пошуку та виборі забудовника (будівельної організації або інших підрядників, які здійснюватимуть увесь комплекс чи частину робіт із реконструкції, ремонту об`єкту), а також спільно з замовниками несе всі витрати з реалізації спільного проекту (пункт 3.2.);

сторони погодили, що обсяг інвестицій ОСОБА_2 в проект за цим договором повинен становити суму не менше 10 000 000 грн (пункт 4.3. договору).

У розписці, яка є додатком до договору, вказано, що інвестор здійснив витрати в реконструкцію нерухомого майна з 12 січня 2010 по 23 листопада 2011 року у розмірі 2 075 000 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованість у розмірі 15 913 688,73 грн за проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях гуртожитку (літ. «А»), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 -є, яка виникла на підставі договорів підряду, укладених з ФОП ОСОБА_14 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року в справі № 761/12961/13-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62692736) касаційну скаргу ОСОБА_15 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року та 06 липня 2016 року.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року в справі № 761/12961/13-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62692736) вказано, що:

«не погоджуючись з рішеннями судів з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулася ОСОБА_15 , яка участі у праві не приймала. ОСОБА_15 зазначала, що про існування оскаржуваних рішень їй стало відомо у липні 2016 року від свого чоловіка ОСОБА_2 , з яким вони вклали спільні грошові кошти у ремонт зазначених приміщень та що фактично ремонт приміщень здійснили інші особи. Вказувала, що у січні 2010 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_3 (замовники) та ОСОБА_2 (інвестор) укладено договір з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту з реконструкції нерухомого майна - приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 . Метою реалізації спільного проекту сторін у рамках вказаного договору була реконструкція та ремонт об`єкту нерухомості.

ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачам грошові кошти у розмірі 2 075 000 грн, які були спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_15 . Зазначала, що пунктом 4.6 договору встановлено обов`язок компенсації інвестором на користь відповідачів оплати робіт з реконструкції об`єкту нерухомості, тому стягнення коштів з відповідачів за договорами підряду у розмірі 16 млн. грн суттєво впливає на обов`язок ОСОБА_2 та ОСОБА_15 щодо сплати даних коштів. Усі наведені вище обставини не були предметом розгляду ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції, що, на думку ОСОБА_15 , призвело до ухвалення рішень, що порушують її права та інтереси, як співвласника майна та грошових коштів і зобов`язань, що виникають із спільної сумісної власності з ОСОБА_2 »

Згідно пояснень представника ТОВ «Білоптторг» оспорюваний договір почав «фігурувати» навесні 2016 року, після відмови ОСОБА_1 у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року.

У судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2016 року, за клопотанням ТОВ «Білоптторг» до матеріалів справи було долучено оригінал оспорюваного договору, датований 10 січня 2010 року, наданий представником ОСОБА_1 на огляд суду.

Ухвалою суду першої інстанції від 08 липня 2016 року за клопотанням ТОВ «Білоптторг» призначено проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи відповідає давність виконання підписів в договорі Інвестицій, укладеному 12 січня 2010 року, вказаній в ньому даті. Якщо ні, то яка фактична давність виконання підписів в договорі інвестицій, укладеному 12 січня 2010 року? Яка давність нанесення надрукованого тексту у договорі інвестицій, укладеного 12 січня 2010 року? Чи відповідає давність штрихів, структура поверхні, композиція по волокну паперів, на яких надруковано договір Інвестицій, укладений 12 січня 2010 року, вказаній у ньому даті?

Після призначення фізико-хімічної експертизи давності документа, представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі у зв`язку з недотриманням правил підсудності. У подальшому, під час знаходження матеріалів у суді апеляційної інстанції представником ТОВ «Білоптторг» встановлено відсутність останнього аркушу договору, який містився на сторінці 137 Том 1, що у свою чергу позбавило можливості експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України провести фізико-хімічну експертизу давності документа. Матеріали цивільної справи містять відомості про проведення службового розслідування за результатами якого, комісія дійшла висновків про неможливість встановити час зникнення аркушу справи №137 з матеріалів цивільної справи, так само як і встановити особу, яка вилучила з матеріалів справи аркуш №137 (арк справи №5 Том 2).

Ухвалою суду першої інстанції від 07 листопада 2017 року за клопотанням ТОВ «Білоптторг», судом витребувано у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оригінали договору від 10 січня 2010 року разом із розпискою яка є додатком до договору.

У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлено про неможливість її виконання.

Позиція Верховного Суду

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 .

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 761/20381/21 (провадження № 61-4215св23) зазначено, що: «відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. Отже, суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23) зазначено, що: «процесуальним законодавством, чинним на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції), та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС. Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим. Бажання учасника справи (фізичної особи) зазначити у скарзі (заяві) свою особисту електронну адресу, свідчить лише про бажання особи отримувати кореспонденцію від суду додатковим засобом зв`язку, та не звільняє суд обов`язку виконувати вимоги закону, зокрема щодо надіслання рішення суду у порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення копій судового рішення особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення копії судового рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, днем вручення якого є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонена, та може здійснюватися як додаткова, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судового рішення відповідно до статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2024 року у справі № 643/17028/20 (провадження № 61-17619св23) зазначено, що: «процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судової повістки: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судової повістки через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених у пункті 10 Положення про ЄСІТС, і тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Подібний за змістом висновок щодо надсилання судової кореспонденції на електронну адресу зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23). Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення судової повістки особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України».

У справі, що переглядається:

в оскарженій постанові апеляційного суду зазначено, що «справа в провадженні суду першої інстанції з квітня 2016 року, суду апеляційної інстанції з серпня 2019 року, призначалась до розгляду неодноразово; інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада»; учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Судом апеляційної інстанції вимоги статей 128, 130 ЦПК України щодо судового виклику/повідомлення учасників процесу виконувались, порядок вручення судових повісток дотримувався, учасники справи правом на отримання/неотримання надісланих поштою судових повісток; додатково учасники справи повідомлялися документом в електронному вигляді «Судова повістка…», SMS-повідомлення «Судова повістка…», «Повідомленням про виклик у судове засідання шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду тощо; підстав для подальшого відкладення розгляду справи не встановлено» (т. 6, а. с. 167);

у матеріалах справи містяться судові повістки на адресу: АДРЕСА_2 (т. 3, а.с. 216-218, а. с. 229-231, т. 4, а.с. 42-44, а.с. 53-55, 144-146), які не вручені ОСОБА_3 . У матеріалах справи відсутні дані про причини невручення ОСОБА_3 судових повісток;

матеріали справи містять довідки про доставку СМС-повідомлень ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 129, 174, т. 5 а.с. 57, т. 6 а.с. 91, 105, 135). Проте апеляційний суд не врахував, що суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника. У матеріалах справи відсутня така заява ОСОБА_3 ;

28 червня 2023 року представник ОСОБА_3 адвокат Скрипченко Є. І. подав заяву про вступ у справу (т. 6, а.с. 83-84). Матеріали справи містять довідки про доставку СМС-повідомлень представнику ОСОБА_3 адвокату Скрипченко Є. І. (т. 6, а.с. 106, 125, 136, 142). У матеріалах справи відсутня така заява Скрипченка Є. І. ;

матеріали справи містять довідки про доставку судових повісток представнику ОСОБА_3 адвокату Скрипченко Є. І. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 6 а.с. 107, 124, 137, 143);

апеляційний суд не врахував, що надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України.

За таких обставин, відповідачку ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом апеляційної інстанції 23 лютого 2024 року. Відповідачка ОСОБА_3 вважається, відповідно до процесуального закону неналежним чином повідомленою про розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Тому постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 належить скасувати та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо касаційної скарги ТОВ «Білоптторг»

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Касаційний суд вже вказував, що кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 754/18852/21 (провадження № 61-3711св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:

цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;

зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;

в приватному праві існують численні договірні конструкції, які знаходяться поза поділом правочинів на оплатні та безоплатні. Тому вони мають специфіку в кваліфікації їх як фраудаторних правочинів. До таких договорів належать ті конструкції, які мають майновий характер і безумовно впливають на майно боржника (зокрема, непонайменований договір). Тому не виключається визнання непонайменованого договору недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), якщо учасники цивільного обороту використовують такий договір з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника або для створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого кредитора» для боржника. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

до обставин, які дозволяють кваліфікувати непонайменований як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого кредитора» для боржника; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати, батько), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа, інший кредитор).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом ТОВ «Білоптторг» посилалося на те, що у справі №761/12961/13-ц судове рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованості в загальні сумі 15 913 688,73 грн було скасовано в касаційному порядку, оскільки ОСОБА_1 надав до касаційної інстанції укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір від 12 січня 2010 року. ТОВ «Білоптторг» вважає, що договір від 12 січня 2010 року, про який не було відомо до 2016 року, є схемою ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду у справі №761/12961/13-ц про стягнення за договорами підряду заборгованості в загальній сумі 15 913 688,73 грн. ТОВ «Білоптторг» зазначало, що ОСОБА_2 перебуває у родинних стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (є її батьком) (т. 1 а. с. 65);

при задоволенні позову суд першої інстанції кваліфікував оспорюваний договір як фіктивний (стаття 234 ЦК України). Апеляційний суд зазначив про те, що оспорюваний договір не може вважатися фіктивним, оскільки на виконання договору від 12 січня 2010 року як правочину було передано грошові кошти;

апеляційний суд врахував, що кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав;

натомість поза увагою апеляційного суду залишилось те, що ТОВ «Білоптторг» обґрунтовувало недійсність договору від 12 січня 2010 року не лише його фіктивністю, але й тим, що цей договір є схемою ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду у справі №761/12961/13-ц про стягнення за договорами підряду заборгованості в загальній сумі 15 913 688,73 грн. Позивач стверджував, що ОСОБА_2 перебуває у родинних стосунках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (є її батьком); ОСОБА_2 працює водієм у комп`ютерній академії «ШАГ», де ОСОБА_1 є засновником. Тому ОСОБА_2 не міг не знати про реконструкцію та ремонт нежитлових приміщень (т. 1 а.с. 67). Тобто ТОВ «Білоптторг» посилалося на обставинами, які можуть свідчити про вчинення цього договору на шкоду кредитору;

апеляційний суд не надав оцінки доводам ТОВ «Білоптторг» про фраудаторність оспорюваного договору від 12 січня 2010 року;

суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що в приватному праві існують численні договірні конструкції, які знаходяться поза поділом правочинів на оплатні та безоплатні. Тому вони мають специфіку в кваліфікації їх як фраудаторних правочинів. До таких договорів належать ті конструкції, які мають майновий характер і безумовно впливають на майно боржника (зокрема, непонайменований договір).Тому не виключається визнання непонайменованого договору недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), якщо учасники цивільного обороту використовують такий договір з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника або для створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого кредитора» для боржника. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

апеляційний суд не перевірив чи існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як вчиненого всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

апеляційний суд не звернув уваги, що обставин, які дозволяють кваліфікувати непонайменований як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: створення переваг одного кредитора перед іншим чи створення «свого кредитора» для боржника; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати, батько), дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа, інший кредитор).

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ТОВ «Білоптторг». Тому постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року у частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Білоптторг» належить скасувати та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційні скарги належить задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг», яка підписана представником Середою Валерією Юріївною, задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко