Справа № 308/486/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Михалків Богдан Степанович, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2024 року, ухвалене суддею Малюк В.М. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:

У січні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит.

Позов мотивує тим, що 08.07.2021 між ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Коллект Центр» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 4600096, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 15 днів. Зазначає, що даний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.

У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав і станом на 11.12.2023 його заборгованість перед позивачем становить 30 057,50 грн, з яких: 5 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25 057,50 грн - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит № 4600096 від 08.07.2021 у розмірі - 30 057,50 грн, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 684 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2024 року позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит у розмірі 30 057,50 грн та понесені витрати на сплату судового збору 2 684 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 13 000 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що договір між сторонами укладено, факт укладення доводиться наявними доказами, які містяться в матеріалах справи. Оскільки позивач взяті на себе зобов`язання виконав та надав кредитні кошти у користування відповідача, а останній взяті зобов`язання не виконав, а тому допустив заборгованість, то суд дійшов до висновку про стягнення суми 30 057,50 грн.

Щодо задоволення суми 13 000 гривень правничої допомоги, то суд зазначив, що така сума відповідає співмірності, ціні позову, часу затраченому на виконання робіт та складності судового розгляду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2024 року заяву адвоката Краснощок О. Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2024 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Михалків Б.С., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом неправильно дано оцінку обставинам справи, які мають значення для вирішення такої.

В своїх доводах посилається на те, що у відповідача були викрадені його особисті речі, в тому числі й телефон, зловмисники взяли від його імені кредит. З цього приводу відкрито кримінальне провадження, триває розшук винних осіб.

Зазначає, що позивачем не надано доказів передачі права вимоги за кредитним договором від 16.12.2021, а також первинні бухгалтерські документи. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не містить необхідні відомості, такі як нарахування, переведення кредиту в прострочений, тощо.

Позивачем не доведено факт надання кредитних коштів відповідачу, зокрема відсутні первинні бухгалтерські документи, які стосуються факту передачі прав вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал» і в подальшому до ТОВ «Коллект Центр».

Також просить звернути увагу на те, що позивачем не надано доказів оплати за договір факторингу, а це означає, що позивач не довів своє право вимоги.

Крім тог заперечує щодо задоволення витрат на правничу допомогу та вказує, що задоволена судом сума 13 000 гривень не є співмірною із обсягом виконаних робіт та складністю справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр», зазначає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

В своїх доводах вказує, що відповідач уклав з позивачем даний договір за власною ініціативою, заповняв анкетні дані, на вказаний номер телефону отримав SMS з одноразовим ідентифікатором, яким скористався для підпису укладеного кредитного договору та всіх додатків до нього. Стосовно тверджень ОСОБА_1 , щодо викрадення його мобільного телефону та шахрайських дій, то такі твердження не підтвердженні жодними належними доказами.

Щодо процентів за договором, то зазначає, що такі нараховуються за стандартною процентною ставкою 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день його користування. Оскільки відповідач підписав кредитний договір та протягом 14 днів не відмовився від нього, то діє презумпція правомірності правочину і тому такий слід вважати чинним.

З приводу факту видачі кредиту зазначає, що кредитні кошти надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані позичальником з метою отримання кредиту.

Зазначає, що укладені договори факторингу є правомірними, в матеріалах справи наявні копії платіжних доручень, які підтверджують факт плати фактором коштів клієнту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 08.07.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 4600096, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 15 днів.

16.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 16/12-2021-43, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 4600096 від 08.07.2021, що уклали ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1

10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 4600096 від 08.07.2021, що уклали ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до ОСОБА_1 .

У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав і станом на 11.12.2023 його заборгованість перед позивачем становить 30 057, 50 грн, з яких: 5 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 25 057,50 грн - заборгованість за відсотками за користуванням кредиту.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач після отримання кредитних коштів взяті на себе зобов`язання відповідно до укладеного договору не виконує, істотно їх порушує, до погашення заборгованості заходів не вживає, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору споживчого кредиту №4600096 від 08.07.2021 року. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору позики № від 08.07.2021 між відповідачем та ТОВ «Міолан».

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За умовами договору позики № від 08.07.2021 сторони встановили строк кредитування 15 днів, тобто до 23.07.2021.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 32507,50 грн станом на 11.12.2023. Однак, позивач, з урахуванням принципу розумності, співмірності та справедливості просив стягнути відсотки у сумі 25 057,50 грн, обчислюючи їх на день набуття ним права вимоги за договором позики.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів спростовуються наявними в матеріалах справи довідкою про ідентифікацію та довідкою про перерахування грошових коштів на платіжну картку (а.с. 11, 12).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що особисті речі відповідача було викрадено, серед яких був також мобільний телефон, і зловмисники скориставшись його даними отримали від його імені кредит, то такі не спростовують факт оформлення споживчого кредиту.

Однак, що стосується витрат на правничу допомогу, то в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з огляду на наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

Судові витрати позивача на професійну правничу допомогу заявлено в розмірі 13 000 гривень.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано заявку на надання юридичної допомоги №217 від 04.11.2023, витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.11.2023, відповідно до яких вартість надана юридичних послуг становить 13 000 грн, з яких 3000 грн надання усної консультації з вивченням документів та 10 000 грн складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зроблено висновок, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. […] Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. […] за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70 - 72) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Перевіряючи розмір витрат на надану позивачеві професійну правничу допомогу адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 13 000 грн є завищеними, неспівмірними заявленим позовним вимогам, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, заперечень сторони відповідача щодо відшкодування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 3 000,00 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Михалків Богдан Степанович, задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2024 року, змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу із суми 13 000,00 гривень на суму 3 000,00 гривень.

У решті, резолютивну частину заочного рішення суду, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: