Провадження № 22-ц/812/294/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 лютого 2025 року м. Миколаїв

справа № 487/4175/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

із секретарем - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданої її представником -

адвокатом Лабиком Русланом Романовичем,

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 24 грудня 2024 року суддею Цурканом Р.С., у приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування»

про виплату страхового відшкодування,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Бочарова А.В., звернулася з позовом до ПАТ «СК «Арсенал страхування» про виплату страхового відшкодування.

Позивачка зазначала, що 13.03.2020 року у м. Миколаїв по вул. Озерній в районі будинку №19 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля "Міtsubishi Рajero Wagon", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , яка здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_3 від отриманих травм померла. ОСОБА_1 є матір`ю загиблої. Також членом сім`ї загиблої першого ступеня спорідненості є чоловік ОСОБА_4 .

Станом на дату вчинення ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована ПАТ «СК «Арсенал страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №104717635.

13.03.2020 року відомості за фактом настання ДТП внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000096 з кваліфікацією за ч.2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

На час звернення з даною позовною заявою у Заводському районному суді м. Миколаєва перебуває справа №487/2470/20 (провадження 1-кп/487/589/20) за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

06.04.2020 року представником позивачки адвокатом Мелехом Д.О. до ПАТ «СК «Арсенал страхування» було скеровано повідомлення про ДТП з усіма необхідними додатками.

Згідно пункту 27.3 статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачка має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 28 338 грн, - від 12 мінімальних заробітних плату місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

29.04.2020 року адвокат Мелех Д.О. звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно листа ПАТ «Арсенал страхування» від 26.05.2020 року надані представником документи розглянуті, проте строк прийняття рішення припинено у зв`язку з відсутністю остаточного рішення у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що загибеллю внаслідок ДТП доньки ОСОБА_3 їй спричинено моральну шкоду, проте ПАТ «СК «Арсенал страхування» безпідставно припинило строк прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача суму страхового відшкодування - 28 338 грн.

Представник відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Зазначав, що за наслідками дорожньо-транспортної пригоди порушено кримінальне провадження №0000096 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказана кримінальна справа перебуває на стадії судового розгляду у Заводському районному суді м. Миколаєва. Згідно абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування та виплати припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У зв`язку із цим позов є передчасним. Також посилався на те, що ОСОБА_2 керувала транспортним засобом, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, тобто за відсутності необхідних навичок та досвіду. У зв`язку із цим, ОСОБА_2 неправомірно володіла та не мала законного права керувати/експлуатувати транспортний засіб "Міtsubishi Рajero Wagon", д.н.з. НОМЕР_1 , а тому не може вважатися особою, відповідальність якої застрахована.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано відсутністю порушень прав позивачки, оскільки на час звернення з позовом підстави для виплати страхового відшкодування згідно ст. 36 (36.2) Закону України № 1961-IV від 01 липня 2004 року були відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що частинами першою-четвертою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Положення статті 1187 ЦК України "Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність у разі завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки закон встановлює винятки, за яких на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування: 1) якщо вона виникла внаслідок непереборної сили, 2) умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.

На відміну від загального порядку та умов відшкодування шкоди безпосередньо встановленого ЦК України (стаття 1166), умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (стаття 1187 ЦК України), є: (1) протиправність поведінки заподіювача шкоди, (2) наявність цієї шкоди у потерпілого і (3) причинного зв`язку між ними.

Відповідно до пунктів 36.1, 36.2 ст.36 вказаного вище Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Проте, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача у разі, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, не залежно від наявності вини. Отже, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового визначення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування.

Крім того, позивачка просила стягнути з ПАТ «СК «Арсенал страхування» 8 501, 40 грн витрат на професійну правничу допомогу.

11.04.2020 року між ОСОБА_1 та АО "АВТОПОМІЧ" укладено Договір про надання професійної правничої допомоги, предметом якого сторони визначили, що Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 13.03.2020 року в результаті якої загинула ОСОБА_3 . Відповідно до пункту 1 Додатку №1 до Договору вартість послуг Адвокатського об`єднання становить суму, що дорівнює 30% від суми отриманих виплат.

Пунктом 3 Додатку №1 сторони погодили, що Якщо грошову компенсацію за спричинену шкоду сплачено Клієнту готівкою та/або на його банківський рахунок, то оплата послуг Адвокатського об`єднання здійснюється Клієнтом після виплати Клієнту суми грошової компенсації за спричинену шкоду не пізніше 5-ти банківських днів після такої виплати.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним як складності справи, так і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). До того ж, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги було визначено за домовленістю сторін з урахуванням значення цієї справи для позивача.

Згідно детального опису робіт, виконаних для надання професійної правничої допомоги було надано наступні послуги:

1) Консультація Клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - тривалістю 1 год;

2) Підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд. Вказані дії складаються з:

- з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує Клієнт, та якими доказами вони підтверджуються;

- з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин;

- визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

- збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог;

- аналіз судової практики;

- подання адвокатських запитів про витребування доказів - тривалістю 2 год;

3) Підготовка та подання позовної заяви в суд. Вказані дії складаються з:

- визначення підсудності розгляду позовної заяви;

- визначення складу учасників судового процесу;

- розрахунок ціни позову та складення обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються;

- складання розрахунку судових витрат, які були понесені;

- написання позовної заяви з обґрунтуванням позовних вимог та доказів, що їх підтверджують;

- копіювання та додавання до позовної заяви копії всіх документів та доказів на підтвердження позовних вимог;

- копіювання позовної заяви та всіх документів, що до неї додаються, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб;

- надсилання, засобами поштового зв`язку, позовної заяви з доданими до неї документами в суд - тривалістю 3 год;

4) Оскарження рішення суду першої інстанції. Вказані дії складаються з:

- консультація клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків оскарження рішення суду першої інстанції;

- з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та якими доказами вони підтверджуються;

- з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, проте судом не були взяті до уваги;

- з`ясування наявності неправильного визначення правовідносин відповідно до встановлених судом обставин;

- з`ясування наявності неправильного визначення судом правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду;

- встановлення дати отримання оскаржуваного рішення суду Клієнтом;

- аналіз судової практики по аналогічних спорах;

- визначення суду, до якого подається скарга;

- визначення складу учасників судового процесу;

- складання розрахунку судових витрат, які були понесені та які планує понести Клієнт під час розгляду справи в апеляційному суді;

- написання апеляційної скарги з обґрунтуванням незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення;

- з`ясування підстав для звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду;

- збір доказів, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції;

- подання апеляційної скарги з доданими до неї документами в суд - тривалістю 6 год.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «СК «Арсенал страхування» посилалося на приписи абз. 4 п. 36.2 ст. 36 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно яких, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Отже, існує пряма норма спеціального закону про припинення перебігу строку для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування до прийняття рішення та набрання ним чинності у відповідній кримінальній справі.

У кримінальному провадженні в процесі розслідування встановлюється не тільки наявність або відсутність вини особи, а й інші важливі обставини ДТП та обставини загибелі потерпілої, які можуть виникнути на підставі прийняття рішення страховиком та, у даному випадку - судом.

Крім цього, існує вірогідність залучення Страховика в якості цивільного відповідача у справі № 487/2470/20 що, враховуючи наявність вимог до Страховика у цій справі, може призвести до стягнення коштів у подвійному розмірі, що суперечить принципам відшкодування шкоди.

Отже, рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачу Страховиком не приймалося, оскільки строк для прийняття такого рішення не настав. Тобто предмет спору відсутній.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то вони є необґрунтованими, оскільки членам АО «Автопоміч Україна», які представляли інтереси позивачки в суді першої інстанції, у тому числі адвокату Лабику Р.Р. були вже достеменно відомі обставини справи, правовідносини сторін та норми права, оскільки вони вже зверталися до Страховика та надавали ті ж документи для виплати страхового відшкодування, та за якими проведено нарахування суми страхового відшкодування та його виплата.

Отже, долучені до справи письмові докази були тільки скопійованими представником, що є суто технічними діями, які не потребують спеціальних професійних навиків та не є видом надання правової допомоги.

Послуги з аналізу судової практики не тільки не передбачені Договором про надання правової допомоги, а взагалі не можуть вважатись її видом, оскільки адвокат, відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зобов`язаний самостійно підвищувати свій професійний рівень, а не аналізувати практику та законодавство на підставі договору безпосередньо при наданні правової допомоги клієнту.

Крім цього, АО «Автопоміч Україна» фактично «спеціалізується» на веденні судових справ, які полягають у спорах зі страховими компаніями щодо відшкодування шкоди, завданої ДТП, тобто у справах, обставини у яких є подібними.

Також у справі відсутні акти виконаних робіт, за якими можливо було б встановити обсяг наданих послуг, як і доказів їх оплати.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 06.04.2020 року представником позивачки адвокатом Мелехом Д.О. до ПАТ «СК «Арсенал страхування» було скеровано повідомлення про ДТП.

29.04.2020 року адвокат Мелех Д.О. звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, яке пов`язане з моральною шкодою - 28338 грн.

13.03.2020 року відомості за фактом настання ДТП внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000096 з кваліфікацією за ч.2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

На час звернення з даною позовною заявою у Заводському районному суді м. Миколаєва перебуває справа №487/2470/20 (провадження 1-кп/487/589/20) за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Станом на дату вчинення ДТП відповідальність водія автомобіля "Міtsubishi Рajero Wagon", д.н.з. НОМЕР_1 , за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована ПАТ «СК «Арсенал страхування» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №104717635.

ОСОБА_1 є матір`ю загиблої. Також членом сім`ї загиблої першого ступеня спорідненості є чоловік ОСОБА_4 .

У листі страхової компанії від 26.05.2020 року адвоката Мелеха Д.О. повідомлено про те, що в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва (справа № 487/2470/20) перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.2 ст. 286 КК України та перебіг строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування припинився до прийняття відповідного рішення у кримінальному провадженні №0000096. Зазначено, що після отримання документу щодо результатів розгляду справи, яке набере законної сили, буде прийняте відповідне рішення щодо виплати.

Позиція апеляційного суду

Правовідносини у даній справі врегульовані ЦК України, Законом України «Про страхування» та Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частинами першою-третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому, слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зазначено, що у Законі № 1961-IVне передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Оскільки, судом не встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_3 або непереборної сили, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача, у зв`язку з чим, страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21 (провадження № 61-17923св21) та від 22 грудня 2023 року у справі № 345/3049/22 (провадження № 61-11031св23).

Отже, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють договірні відносини, а тому ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо відшкодування позивачці ОСОБА_1 8 501, 40 грн витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що ця вимога підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги апелянтом надано: Договір від 11.04.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та АО "АВТОПОМІЧ", яким узгоджено, що вартість послуг становить суму, яка дорівнює 30% від суми виплат, що у даному випадку складає 8 501, 40 грн, та детальним описом робіт (наданих послуг).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Оцінюючи подані докази на підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням повного задоволення апеляційної скарги, обсягу виконаних Адвокатським об`єднанням робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат та тривалість розгляду справи, колегія суддів доходить висновку, що відшкодування витрат на правничу допомогу у повному обсязі - в сумі 8 501, 40 грн є доцільним та таким, що відповідає критерію розумності.

Заперечення відповідача про те, що АО «Автопоміч Україна» фактично «спеціалізується» на веденні судових справ, які полягають у спорах зі страховими компаніями щодо відшкодування шкоди, завданої ДТП, тобто у справах, що є подібними до справи, яка переглядається, колегія суддів оцінює критично. При цьому враховує, що метою обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, отже дії відповідача, як Страхової компанії, повинні бути спрямовані на відновлення порушених прав позивачки ОСОБА_1 шляхом виплати їй страхового відшкодування. Зволікання відповідача з вчиненням дій, покладених на нього діючим законодавством, призвело до тривалого, майже п`ятирічного строку порушення її прав.

З огляду на викладене з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 8 501, 40 грн витрат, понесених на правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Лабриком Русланом Романовичем задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» (03056, Україна, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок, 154, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 28 338 (двадцять вісім тисяч триста тридцять вісім) грн страхового відшкодування - моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 8 501, 40 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 20 лютого 2025 року