Номер провадження: 22-ц/813/2917/25
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Крупської М.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2024 року, ухвалено судом у складі судді Луняченка В.О.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за участю третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за участі третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради, в обґрунтування якої зазначила, що 26 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 грудня 2009 року. Після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_4 » змінено на « ОСОБА_1 ». Позивач та відповідач мають спільну дитину ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 9 грудня 2010 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Позивач посилається, що шлюб між сторонами припинив своє фактичне існування досить давно, сторони не проживають разом, не мають ні спільного побуту, ні спільного бюджету, ні взаємних прав та обов?язків, притаманних подружжю. Всі спроби примирення, які вживалися до подання позовної заяви, були неефективними. Сторони мають різні погляди, різний уклад життя, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки відновлення шлюбних відносин є неможливим. Відтак, надання строку на примирення не допоможе відновити шлюбні відносини, оскільки фактично їх вже давно не існує. Подальше сумісне життя і збереження сім?ї є неможливим, а, отже, шлюб підлягає розірванню.

Позивач зазначає, що після того, як сторони припинили спільне проживання, дитина залишилась проживати разом із матір?ю, яка не перешкоджає спілкуванню дитини із батьком. Мати сумлінно виконує свої батьківські обов?язки, забезпечує дитині якнайкращі умови для гармонійного розвитку: приділяє достатньо уваги навчанню дитини, слідкує за її здоров?ям, взаємовідносини між матір?ю та дитиною побудовані на взаємоповазі та любові.

Посилається, що позивач має змогу і надалі забезпечувати дитині всі необхідні та комфортні умови для її розвитку: має у власності квартиру, стабільний дохід та пересувається на власному автомобілі.

Враховуючи, що дитина проживає та проживала разом із матір?ю, позивач вважає, що визначення місця проживання дитини разом із матір?ю не порушить інтереси дитини та забезпечить стабільність оточення дитини. У протилежному випадку, наявний ризик негативного впливу на дитину, пов?язаного зі зміною її звичайного укладу життя.

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; позивачу відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 »; визначити місце проживання ОСОБА_5 разом із матір?ю ОСОБА_7 .

Відповідно до заяви від 09.10.2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_6 , просила суд прізвище позивача не змінювати, залишити « ОСОБА_1 » та визначити у рішенні суду, що після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом з матір`ю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 09 жовтня 2024 року шлюб між ОСОБА_8 (до шлюбу ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 грудня 2009 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №667 - розірвав. Прізвище позивача « ОСОБА_1 », після розірвання шлюбу залишив без змін. Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишається проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у судовому засідання проти розірвання шлюбу не заперечував, а також не заперечував проти того, що після розірвання шлюбу син залишиться проживати з матір`ю про що ним надано відповідну заяву. Матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, втім позивачем заявлено вимогу про залишення проживання спільного сина разом із нею після розірвання шлюбу, суд першої інстанції зазначив, що у розрізі заявлених вимог в межах розгляду даної цивільної справи судом не вирішується питання про визначення місця проживання спільної дитини, судом вирішується лише питання про залишення проживання дитини з тим із батьків після розірвання шлюбу, з ким наразі вона проживає, відтак суд дійшов висновку про залишення дитини проживати разом із матір`ю.

Суд вважав, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому збереження родини суперечило б інтересам сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд скасувати рішення Київського районного суду м .Одеси від 09.10.2024 року по справі № 947/22638/24 та закрити провадження по справі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував, також не заперечував проти того, що після розірвання шлюбу син залишався проживати з матір?ю, проте зазначає, що коли надавав цю заяву він розхвалювався, вона не відповідає його внутрішній волі, кохає дружину, бажає зберегти шлюб з позивачкою ОСОБА_1 ради себе та за ради сина.

Скаржник зазначає, що жалкує, що не надав клопотання про призначення строку на примирення, оскільки був проти розірвання шлюбу, а суд не відклав справу та не призначив відповідачу з позивачкою строку на примирення.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.11.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснювалось службі у справах дітей Одеської міської ради право подати до Одеського апеляційного суду пояснення у письмовій формі.

ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження від 22.11.2024 року отримав 24.01.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження від 22.11.2024 року та копію апеляційної скарги отримала 17.01.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Служба у справах дітей Одеської міської ради копію ухвали про відкриття провадження від 22.11.2024 року та копію апеляційної скарги отримала 26.11.2024 року та 11.11.2024 року відповідно, в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Служба у справах дітей Одеської міської ради судову повістку отримала 31.12.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

13.02.2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Грицак К.В. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000010 від 11.01.2025 року відносно ОСОБА_2 ; відомості із сайту судової влади щодо призначення судового засідання за обвинувальним актом, складеним відносно ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Відповідно копії обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000010 відносно ОСОБА_2 його було складено 11.01.2025 року. Суд же апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходи з того, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін, тому дійшов висновку, що позов про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підлягає задоволенню.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що 26 грудня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 грудня 2009 року.

Від шлюбу сторони мають сина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 09 грудня 2010 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції, призначеному на 09.10.2024 року, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом вказаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Тому доводи апеляційної скарги, що суд не відклав справу та не призначив відповідачу з позивачкою строку на примирення, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції сторони не заявляли клопотань про надання сторонам строку для примирення.

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначила, що сторони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, між ними відсутні спільні інтереси, вони не бажають бути разом. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, любові та поваги. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами по справі відповідають обставинам справи.

З наданих сторонами заяв по суті справи колегія суддів вбачає, що подружжя разом не проживає, спільного господарства не веде. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з`ясував обставини справи, колегія суддів відхиляє, зважаючи на те, що судом першої інстанції встановлено факт окремого проживання сторін та припинення між ними шлюбних відносин.

Апеляційна скарга не містить доводів, які давали б підстави вважати про можливість відновлення шлюбних стосунків сторін та збереження сім`ї. Також відповідачем не надано доказів намагання зберегти сім`ю.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховуючи, що позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачем та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), зважаючи на незмінну позицію позивача щодо неможливості збереження шлюбу протягом строку з часу подання позовної заяви та до винесення постанови Одеським апеляційним судом, вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова