Справа № 357/9649/24
Провадження № 2/357/1246/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

за участі представника позивача Вдовика О. М.,

представника відповідача Лисюченко О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 6 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області, третя особа: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про захист порушених прав на житло, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вдовика Олена Миколаївна звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, третя особа: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), в якому просила скасувати арешт 1/4 частини всього нерухомого майна належного ОСОБА_2 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 8666694 від 01.09.2009 року районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції та виключити запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 9123509 від 06.10.2009 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою оформлення спадкових прав, позивач звернулась до Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори та 26 червня 2024 року державним нотаріусом Третьої білоцерківської нотаріальної контори Руденко Н.П. було винесено постанову по відмову у вчинені нотаріальної дії № 904/02-31, відповідно до якої нотаріусом зазначено, що «за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься арешт на земельну ділянку площею 2,1289 га (кадастровий номер 224083500:03:001:0072), що належала ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження № 9123509, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА 866694 від 01.09.2009 року, виданою РВ державної виконавчої служби Білоцерківського МРУЮ, зареєстрованою 06 жовтня 2009 року за № 9123509 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» МОУ. З метою зняття арешту, позивач звернулась до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області та отримала відповідь, що відповідно до даних АСВП відносно боржника ОСОБА_2 на примусовому виконанні перебували наступні невиконані виконавчі провадження: - виконавчий лист № 1-248 від 21.03.2008 виданий Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення на користь НДЕКЦ витрат у сумі 486,77грн. - виконавчий лист № 1-248 від 06.08.2009року виданий Білоцерківським міськрайонним судом конфіскувати у ОСОБА_2 1/4 частину особисто йому належного майна. Оскільки, постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа не скасовані, підстави для відновлення виконавчих проваджень, відсутні. Враховуючи вищенаведене пропоную надати до відділу копію постанови на підставі якої зареєстровано обтяження № АА866694 від 01.09.2009року на майно ОСОБА_2 , а також підтверджуючі документи про виконання вищезазначених виконавчих документів в повному обсязі. Однак, у позивача відсутні вищезазначені документи, а тому в досудовому порядку вона позбавлення зняти існуюче обтяження на спадкове майно, тому змушена звернутись до суду із позовною заявою про зняття арешту в судовому порядку. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, померлий ОСОБА_2 володіє земельною ділянкою, кадастровий номер :03:001:0072 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 517/25-VІІ, виданий 23.01.2019 р. Фурсівською сільською радою. Таким чином, дана земельна ділянка отримана у власність ОСОБА_2 лише у 2019 році. Іншого рухомого та нерухомого майна він не мав та не має. На момент розгляду кримінальної справи та винесення вироку суду ОСОБА_2 також не володів жодним майном. Відповідно до вироку суду, ОСОБА_2 був засуджений по ст. 317 ч.2 КК України до 4-х років позбавлення волі, однак було приєднану невідбуту міру покарання згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 12.09.2008 р. і остаточну міру покарання призначено у вигляді 5-ти років 2-х місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/4 частини особисто йому належного майна. Відповідно до Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна постанова про накладення арешту стосувалась майна належне ОСОБА_2 1/4 частини. Таким чином, наявний арешт накладений відповідно до зазначеного вироку Білоцерківського міськрайонного суду. Представник позивача зазначає, що визначений КК України строк давності виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2009 року в частині додаткового покарання у виді конфіскації 1/4 частни майна, що є особистою власністю ОСОБА_2 , сплинув, адже вищезазначений вирок суду набрав законної сили 13.06.2009 року, а тому строк виконання вироку до 13.06.2014 року. Отже, строки давності виконання вироку суду щодо ОСОБА_2 і в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна вже минули. Разом з тим, виконавче провадження щодо ОСОБА_2 закінчено, а матеріали знищено за строком давності. Конфісковане майно не реалізоване по даний час. Станом на 2024 рік відпали підстави накладення арешту на майно ОСОБА_2 , оскільки відсутні відкриті виконавчі провадження, а тому позивач має право розпоряджатися успадкованою своєю власністю, а обмеження вказаного права буде порушенням гарантованого Конституційного права (ст.41), що має найвищу юридичну силу. Згідно п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5, у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Правонаступником Державної фіскальної служби України є Державна податкова служба України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200. Отже, наявність арешту на майно спадкодавця ОСОБА_2 перешкоджає позивачу, як спадкоємиці за законом, оформити спадщину на майно та стало підставою для відмови нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 18 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Судом 29.11.2024 р. за вх..№63191 отримано пояснення, в яких представник відповідача Лисюченко О. І. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ГУ ДПС у Київській області не є належним відповідачем у справі.

Представник позивача адвокат Вдовика О.М. направила до суду додаткові пояснення, які були зареєстровані канцелярією суду 03.02.2025 р. за вх..№6205, в яких просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача просила долучити до матеріалів справи заяву про уточнення позовних вимог та скасувати арешт 1/4 частини земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0072, що належить ОСОБА_2 , який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 866694 від 01.09.2009 року районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції та виключити запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 9123509 від 06.10.2009 року. Уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ГУ ДПС у Київській області не є належним відповідачем у справі.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви та клопотання до суду не направила, причини неявки суду не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 02 червня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови від 26 червня 2024 року за вих..№904/02-31, винесеної державним нотаріусом Третьої білоцерківської нотаріальної контори Руденко Н.П., ОСОБА_1 було відмовлено у оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_2 , оскільки на майно накладено арешт.

З вказаної постанови вбачається, що за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься арешт на земельну ділянку площею 2,1289 га (кадастровий номер 224083500:03:001:0072), що належала ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження № 9123509, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА 866694 від 01.09.2009 року, виданою РВ державної виконавчої служби Білоцерківського МРУЮ, зареєстрованою 06 жовтня 2009 року за № 9123509 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» МОУ. Згідно з пп. 4.17 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

З відповіді № 45838 від 27.02.2024 р. Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) вбачається, що відповідно до даних АСВП відносно боржника ОСОБА_2 на примусовому виконанні перебували наступні невиконані виконавчі провадження: - виконавчий лист № 1-383 від 21.03.2008 виданий Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення на користь НДЕКЦ витрат у сумі 486,77 грн; - виконавчий лист № 1-248 від 06.08.2009 виданий Білоцерківським міськрайонним судом конфіскувати у ОСОБА_2 1/4 частину особисто йому належного майна. Оскільки, постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа не скасовані, підстави для відновлення виконавчих проваджень, відсутні. Враховуючи вищенаведене запропоновано надати до відділу копію постанови на підставі якої зареєстровано обтяження № АА866694 від 01.09.2009 року на майно ОСОБА_2 , а також підтверджуючі документи про виконання вищезазначених виконавчих документів в повному обсязі.

Також судом встановлено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2009 року ОСОБА_2 було засуджено по ст. 317 ч.2 КК України до 4-х років позбавлення волі, однак було приєднану невідбуту міру покарання згідно вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 12.09.2008року і остаточну міру покарання призначено у вигляді 5-ти років 2-х місяців позбавлення волі з конфіскацією 1/4 частини особисто йому належного майна.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.06.2024 р. за №384764192, ОСОБА_2 належить земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0072 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 517/25-VІІ, виданий 23.01.2019 р. Фурсівською сільською радою.

Таким чином, дана земельна ділянка отримана у власність ОСОБА_2 лише у 2019 році. Іншого рухомого та нерухомого майна він не мав та не має. На момент розгляду кримінальної справи та винесення вироку суду ОСОБА_2 також не володів жодним майном, що підтверджується інформаційною довідкою про державну реєстрацію іншого речового права від 16.07.2019 р. за №32492194.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 КК України в редакції яка діяла на дату винесення вироку, Особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі за злочин невеоикрї тяжкості; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та КК України. Згідно з ч.2 ст.52 КК України додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч.1 ст. 59 КК України).

Відповідно до ст. 12 Кримінально-виконавчого кодексу України покарання у виді штрафу і конфіскації майни виконує Державна виконавча служба у випадках та в порядку, передбачених цим Кодексом та законами України конфіскації майна.

Статтею 48 КВК України передбачено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (ч.ч.1,3 ст.49 КВК України).

Відповідно до статті 152 КВК України підстави звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон №606-XIV.

Положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок виконавця зняти арешт у разі закінчення виконавчого провадження за умови відсутності законодавчих обмежень, визначених у частині першій статті 38 Закону України «Про виконавче провадження».

Як встановлено судом виконавче провадження щодо ОСОБА_2 закінчено, а матеріали знищено за строком давності. Конфісковане майно не реалізоване по даний час.

Згідно з ч.2 ст. 40-1 Закону №606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пп.2-6 ч.1 ст. 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п.п.2-6 ч.1 ст. 40 Закону№606-XIV).

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.

Статтею 537 КПК України 2012 року ( у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями ст.539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Про те зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна , як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.

Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділомVIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.04.1999 року №606-ХІУ (у редакції, що діяла на момент винесення постанови) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно із частиною 1 статті 55 Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-ХІУ арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Приписами ст.40,40-1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в ред. чинній на момент винесення постанови) визначено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві в тому числі: 2) якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 6) якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Про наявність обставин, зазначених у пунктах 2 - 6 частини першої цієї статті, державний виконавець складає акт.

Про повернення виконавчого документа і авансового внеску стягувачеві державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, і може бути оскаржена до суду в 10-денний строк. Повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених пунктами 2 - 6 частини першої цієї статті, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ та прийняття цієї апеляційної скарги до розгляду. Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2 - 6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, і може бути оскаржена до суду в 10-денний строк.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV (в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна та на момент існування виконавчого провадження), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 №1404 "Про виконавче провадження", а саме ч.1 ст.40.

Відповідно до ч.2,5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" №1404 (в редакції, на момент звернення позивача до суду), у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження"№1404, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного участині шостійстатті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбаченіпунктом 12 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно із ч. 1ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1ст. 1297 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння, та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Як встановлено судом, наявність арешту на майно спадкодавця ОСОБА_2 перешкоджає позивачу, як спадкоємиці за законом, оформити спадщину на майно та стало підставою для відмови нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину.

Посилання відповідача на ту обставину, що вони не є належним відповідачем, відхиляються судом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на дату виконання вироків суду) за виконавчим документом про стягнення в дохід держави коштів або про вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави від її імені виступає орган, за позовом якого судом винесено відповідне рішення, або орган державної влади (крім суду), який відповідно до закону прийняв таке рішення. За іншими виконавчими документами про стягнення в дохід держави коштів або про вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави від її імені виступають органи державної податкової служби.

Оскільки за виконавчими документами необхідно вчинити інші дії, а саме конфіскацію майна в дохід держави, то від її імені стягувачами виступають органи державної податкової служби. У даному випадку це Головного управління ДПС у Київській області.

Відповідно до статті 1 «Захист власності» Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів: або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, сс. 1920, п. 42).

У справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) ЄСПЛ розглядав ситуацію, яка стосувалася судового розгляду справи про конфіскацію автомобіля за порушення митних правил. В пункті 46 цього рішення ЄСПЛ зазначив наступне: Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78).

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають до задоволення

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області, третя особа: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про захист порушених прав на житло, - задовольнити.

Скасувати арешт 1/4 частини земельної ділянки кадастровий номер :03:001:0072, що належить ОСОБА_2 , який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 8666694 від 01.09.2009 року районним відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції та виключити запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 9123509 від 06.10.2009 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління ДПС у Київській області; адреса: вул. Святослава Хороброго, буд. 5а, м. Київ-151, 03151; .

Третя особа: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ); адреса: б-р. Олександрійський, буд. 94, м. Біла Церква, Київська обл., 09113; .

Повний текст рішення суду виготовлено 17 лютого 2025 року.

Суддя Б. І. Кошель