Справа № 466/7560/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г. Б.
Провадження № 22-ц/811/3121/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферро Т», третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О., ОСОБА_4 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління державної реєстрації Львівської міської ради про визнання договору купівлі-продажу квартири в частині покупця частково удаваним і визнання покупцем квартири, припинення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності та реєстрацію права власності на квартиру.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяв про зміну та доповнення до позовної заяви, збільшення позовних вимог та відмову від частини позовних вимог, покликається на те, що 27 травня 2009 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» укладено договір доручення №27, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» зобов`язалося після закінчення будівництва та повної оплати ним вартості квартири передати йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38.34 кв.м. З метою покращення житлових умов своєї сім`ї та підвищення благоустрою квартири протягом 2010-2012 років він зробив капітальний ремонт квартири АДРЕСА_1 , в якій продовжує проживати, сплачуючи комунальні послуги, з чим погоджувалося Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферро Т», оскільки не заявляло до нього жодних вимог. В договорі доручення № 27 від 27 травня 2009 року передбачено, що він вважається виконаним після укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири. 28 серпня 2013 року з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 передав готівкою 159633.60 грн. ОСОБА_5 , як директору ТзОВ «Ферро Т», з яким вони домовилися про те, що договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений не пізніше трьох місяців з дня складення розписки про отримання коштів. Однак в подальшому він дізнався про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» ухилилося від укладення з ним договору купівлі-продажу спірної квартири, уклавши договір купівлі-продажу цієї квартири із ОСОБА_1 . Оскільки він набув майнові права наквартиру АДРЕСА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» не мало права без його згоди розпоряджатися майновими правами на цю квартиру, в тому числі і передавати її в майбутньому на користь ОСОБА_1 , а враховуючи те, що він сплатив вартість квартири, зобов`язано було укласти з ним договір купівлі-продажу квартири.

З наведених підстав просить:

-визнати недійним договір купівлі-продажу, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О.;

-скасувати державну реєстрацію права приватної власності на жилу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 серпня 2013 року;

-припинити право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з квартири без надання іншого житла

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення зустрічних позовних вимог, покликається на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2013 року, укладеного між її представником ОСОБА_7 , який діяв від її імені та в її інтересах, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферро Т», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О., вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що на прохання сина між нею та ОСОБА_3 досягнуто усної домовленості про те, що протягом трьох років ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_4 будуть проживати у вищезазначеній квартирі, а як плату за проживання у квартирі ОСОБА_3 зробить частковий ремонт квартири та буде сплачувати комунальні послуги. Однак після сплив трьох років ОСОБА_3 відмовляється добровільно виселитися разом з донькою, ОСОБА_4 та її малолітнім сином з квартири, що належить їй на праві власності, незважаючи на те, що не є членами її сім`ї, не зареєстровані в цій квартирі, самоправно займають спірну квартиру та в протиправний спосіб намагаються позбавити її права власності на квартиру. Власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Будучи одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , вона має намір надати цю квартиру своїй дочці для проживання у ній, однак не може розпорядитися своїм майном, оскільки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 разом з сином без жодних правових підстав вселилися у спірну квартиру та незаконно у ній проживають. Вважає, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

З наведених підстав просить виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_4 разом з її малолітньою дитиною з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Ферро Т», третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О., ОСОБА_4 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу квартири в частині покупця частково удаваним і визнання покупцем квартири, припинення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності та реєстрацію права власності на квартиру - відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з квартири без надання іншого житла - відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферро Т» та ОСОБА_7 , який діяв від її імені та в її інтересах. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і на зміст права власності не впливає місце проживання власника майна та місцезнаходження самого майна. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право укладати щодо квартири угоди, які не заборонені законом. ОСОБА_1 має намір надати вищезазначену квартиру у користування доньці для проживання, однак позбавлена можливості реалізувати належне їй право через самовільне проживання в квартирі ОСОБА_3 та його дньки ОСОБА_6 з малолітньої дитиною, які чинять їй перешкоди як власнику майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Інші доводи апеляційної скарги стосуються заперечень на позовні вимоги ОСОБА_3 , в задоволенні яких рішенням суду відмовлено, а в цій частині апелянт рішення суду не оскаржує. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , її малолітнього сина ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 , а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмову ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , її малолітнього сина ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 не дотримана досудова процедура звільнення житла від мешканців, які фактично проживають у спірній квартирі тривалий час та з її згоди, письмово не попереджено мешканців про звільнення ними квартири.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

Матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №66362652 від 22.08.2016 року, підстава виникнення права власності: договір купівлі продажу, серія та номер 705, посвідчений приватним нотаріусом Візняк О.О. 28.08.2013, дата державної реєстрації 28.08.2013 року.

Актом обстеження матеріально побутових умов проживання особи, яка потребує надання соціальних пільг із встановленням диференційованої плати від 30 травня 2017 року, актом, складеним комісією у складі директора ОСББ «Бальзака, 33» Когут І.В., мешканців будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтверджується, що ОСОБА_4 , її малолітній син ОСОБА_8 проживають в квартирі АДРЕСА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 28.08.2013 року підтверджується, що ОСОБА_3 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував та підтвердив, що він разом з донькою, ОСОБА_4 та її сином, ОСОБА_8 , 2008 року народження, проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтвердив, що у нього, у його доньки, ОСОБА_4 та її сина, ОСОБА_8 , відсутні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 , така не належить їм на праві власності, документи, які б підтверджували правомірність проживання у квартирі у них відсутні, у спірній квартирі вони не зареєстровані.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_5 .

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначила про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 разом з сином, ОСОБА_8 , вселились у спірну квартиру з її дозволу на прохання її сина, і вона дозволила відповідачам тимчасово протягом трьох років у ній проживати, однак вони і надалі проживають у квартирі, що належить їй на праві власності і не мають наміру з неї виселятися, чим чинять їй перешкоди у здійсненні прав власника, позбавляють можливості користуватися та розпоряджатися спірною квартирою.

Як уже зазначалося вище, в статті 391 ЦПК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (зокрема, вимога виселення громадян з неправомірно займаних житлових приміщень власника).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

З огляду на предмет позову та позовні вимоги пред`явлений ОСОБА_1 у справі зустрічний позов є негаторним.

Матеріалами справи встановлено і це не заперечується відповідачем ОСОБА_3 , що відповідачі за зустрічним позовом проживають у спірній квартирі без відповідних правових підстав, зареєстрованими у ній не значаться.

А відтак, колегією суддів безспірно встановлена обставина проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , її сина ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_1 , яка є приватною власністю ОСОБА_1 , без законних на те підстав, що в свою чергу, створює їй перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника цієї квартири, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку про те, що порушене право позивачки, як власника спірної квартири, підлягає захисту в передбаченому статтею 391 ЦК України порядку.

Колегія суддів вважає можливим захист порушеного права позивачки у спосіб, зазначений в позовній заяві, а саме шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , її сина, ОСОБА_8 зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, при цьому суд апеляційної інстанції враховує таке.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення направлене на захист права власності позивачки, яка у позовній заяві посилалася на те, що має намір передати спірну квартиру доньці для проживання, тобто має намір розпорядитися своєю власністю.

Задоволенням позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення не порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому колегією суддів враховано те, що власник квартири, яким є ОСОБА_1 , дозволила ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та її синові, ОСОБА_8 , лише тимчасово проживати у спірній квартирі, на проживання у якій вони не мають законних підстав.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_6 у цьому ж житловому будинку, відповідачі за зустрічним позовом не зареєстровані у спірній квартирі, мають інше місце реєстрації, а виселення неповнолітнього ОСОБА_8 зі спірної квартири не є порушенням його прав на житло.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується і цього не заперечував ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, син ОСОБА_6 ОСОБА_8 проживає у спірній квартирі разом із матір`ю, та разом із ОСОБА_3 , з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні нею права власності на спірну квартиру шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , то її син, ОСОБА_8 , також підлягає виселенню разом із матір`ю, а посилання на те, що дитина не може бути виселена без надання іншого житла, не можуть бути прийняті судом, оскільки право власності ОСОБА_1 є непорушним, вона не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні.

Твердження про неможливість виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення є безпідставними, оскільки положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником спірної квартири, розпоряджатися якою їй перешкоджають відповідачі, які без законних на те підстав проживають у спірній квартирі, є підстави для їх виселення без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає підставними зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , та вважає, що ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , підлягають виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2024 року частині відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 про виселення скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова проголошена 21.02.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк