за позовом першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року.
Позивач звернувся до суду з віндикаційним позовом за захистом права територіальної громади міста Києва на квартиру, яка мала б належати їй як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_3 , проте незаконно, шляхом протиправного відчуження на підставі підробленого договору, вибула з власності територіальної громади.
Суд першої інстанції у позові відмовив, посилаючись на неефективний спосіб захисту та пропуск позовної давності.
Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення про задоволення позову.
Апеляційний суд, враховавши відсутність спадкоємців ОСОБА_3 вважав, що спірна квартира повинна бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва. Однак у зв`язку з тим, що квартира вибула з володіння Київської міської ради не з її волі, шляхом протиправного відчуження на користь третіх осіб, спірне майно підлягає витребуванню від відповідача на підставі статті 388 ЦК України на користь Київської міської ради.
Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2025 року погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в позові з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.
Застосовуючи за аналогію статтю 1280 ЦК України колегія суддів вважала, що територіальна громада в цих правовідносинах має право лише на отримання грошової компенсації його вартості, оскільки спадкове майно відчужене особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).
Застосування аналогії закону можливе за таких умов:
1) відносини сторін знаходяться в сфері дії цивільного права, тобто є цивільними відносинами;
2) вказані цивільні відносини не врегульовані ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором;
3) існують норми, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини.
Спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
У частині п`ятій статті 1268 ЦК України зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина перша статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України).
Територіальна громада не є спадкоємцем за законом чи за заповітом, проте вона є учасником спадкових відносин щодо визначення юридичної долі відумерлої спадщини, до складу якої входять як права, так і обов`язки, що належали спадкодавцю.
Оскільки до територіальної громади переходять і права, і обов`язки спадкодавця, то її правовий статус є таким самим, як і спадкоємців, тобто відумерла спадщина належить територіальній громаді з моменту відкриття спадщини.
Відповідно територіальна громада має право на захист речових прав та інтересів тими способами захисту, які мав би і спадкоємець.
За усталеною практикою Верховного Суду України спадкоємець може застосувати механізм захисту права, передбачений статтею 388 ЦК України, навіть до моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації за ним права власності на нерухоме майно.
Так, у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року в справі № 6-164цс12 сформульовано правову позицію про те, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього».
Саме таким шляхом рухалася судова практика вирішення спорів щодо захисту прав спадкоємців на спадкове майно, а відповідно й територіальної громади, яка претендує на спадкове майно як на відумерлу спадщину.
Тобто, правовідносини із захисту прав територіальної громади були врегульовані й підстав застосовувати аналогію закону до спірних правовідносин не було.
Крім того, внаслідок застосування такого підходу спадкоємці за законом або за заповітом можуть захищати своє право на спадщину в порядку глави 29 ЦПК України «Захист права власності», тоді як територіальна громада, яка виступає в якості спадкоємця, позбавляється такого права, що не узгоджується із справедливістю як однією з основних засад цивільного законодавства.
З огляду на викладене вважаю, що суд апеляційної інстанції правильно вирішив спір у цій справі й підстав для задоволення касаційної скарги не було.
Суддя М.Ю. Тітов