Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2602/14-ц
Провадження № 2/945/31/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2025року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Кінек Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ПАТ КБ «Приват банк» та відповідачка 30.09.2008 року уклали кредитний договір NKH3GA, за умовами якого банк зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 20622,96 доларів США на термін до 30.09.2018 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк взяті на себе зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 01.10.2014року має заборгованість у сумі 16749,80 доларів США. За таких підстав, позивач просив стягнути з відподачки зазначену заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

17.08.2015року представником відповідачки ОСОБА_1 - адвокатом Павловим К.О. подано клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що згідно до умов кредитного договору, погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами у розмірах та у строки, передбачені графіком платежів. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в визначений строк. Таким чином, умовами кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні пложення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 20 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, в зазначеній справі є всі підстави для застосування строків позовної давності для платежів строк давності за якими минув. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

20.04.2017року відповідачка подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним кредитний договір № NKH3G від 30.09.2008 укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем.

Ухвалою Миколаївсього районного суду Миколаївської області від 16.11.2017року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК про визнання недійсним кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.07.2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК про визнання недійсним кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року залишено без розгляду,

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.08.2021року, ухвалу Миколаївського районного суду від 13.07.2021року в цій частині залишено без змін.

У останнє судове засідання представник позивача, не з`явився, з поданого до суду клопотання вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без його участі.

Відповідачка та її представник у останнє судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися судом належним чином шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами із повідомленнями за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.09.2008року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк`та відповідачем було укладено кредитний договір № NKH3G, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит зі сплатою процентів за користування кредитом у строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Правомірність надання банком кредиту в іноземній валюті підтверджується наявною в матеріалах справи Банківською ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №22 від 05.10.2011 року, внесеної до державного реєстру банків 19.03.1992 за № 92, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду.

Пунктом 8.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека квартира 1-кімнатна загальною площею 30,60кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

24.04.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк`та відповідачкою укладено додаткову угоду до кредитного договору № NKH3G, відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року, а саме:

суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 141,72 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,0 доларів США, комісія у розмірі 0,0 доларів США, пеня у розмірі 141,72 доларів США;

згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди), понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 141,72 доларів США;

вказати та викласти пункт 8.1. у відповідності діючого договору позичальника: п. 8.1. банк зобов`язується надати «позичальникові» грошові кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 30.09.2008 по 30 серпня 2018 року, у вигляді кредитної лінії у розмірі 21339,61дол. США (далі - «кредит») на наступні цілі: 18729,36 дол.США на споживчі цілі,з них 18000,00дол.США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 540,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, а також у розмірі 2610,25дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів,винагороди за проведення додаткового моніторингу,згідно п.7.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

Додаткову угоду підписано відповідачем особисто.

26.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та відповідачкою укладено додаткову угоду до кредитного договору № NKH3G, відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року, а саме:

суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 77,06 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,0 доларів США, комісія у розмірі 0,0 доларів США, пеня у розмірі 77,06 доларів США;

згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди), понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 77,06 доларів США;

вказати та викласти пункт 8.1. у відповідності діючого договору позичальника: п. 8.1. банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти на строк з 30.09.2008 по 30.09.2018 включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 21278,15дол. США (далі - «кредит») на наступні цілі: придбання нерухомості,а також у розмірі 2548,79дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку,передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів,винагороди за проведення додаткового моніторингу,згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

Додаткову угоду підписано відповідачем особисто.

27.03.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та відповідачкою укладено додаткову угоду до кредитного договору № NKH3G, відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року, а саме:

суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 475,84 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,0 доларів США, комісія у розмірі 0,0 доларів США, пеня у розмірі 475,84доларів США;

згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди), понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 475,84 доларів США;

вказати та викласти пункт 8.1. у відповідності діючого договору позичальника: п. 8.1. банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти на строк з 30.09.2008 по 30.09.2018 включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 21422,73дол. США (далі - «кредит») на наступні цілі: придбання нерухомості у розмірі 18729,36дол.США,а також у розмірі 2693,37дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору,зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати,винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів,винагороди за проведення додаткового моніторингу,згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця.

Додаткову угоду підписано відповідачем особисто.

Таким чином, банком, через підписання додаткових угод й графіку платежів, було здійснено погашення прострочених зобов`язань шляхом оплати їх за рахунок використання обумовленої сторонами кредитної лінії. Це має відображення у графіку платежів, що був підписаний сторонами під час укладання додаткової угоди до кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» виконало і надало відповідачу обумовлений договором кредит, однак остання не виконана належним чином взяті за договором зобов`язання зі своєчасного повернення отриманих кредитних коштів, сплати процентів, що призвело до утворення заборгованості.

Відповідно до розрахунку доданого АТ КБ «ПриватБанк» до позову, станом на 01.10.2014 року заборгованість за кредитним договором № NKH3G від 30 вересня 2008 року становить 16749,80 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 14319,81дол. США; по відсотках в розмірі 750,70дол. США; заборгованості по комісії 267,06дол.США, заборгованості по пені 596,21дол.США;штраф 19,30дол. США(фіксована частина); та штраф 796,69дол.США (процентна складова).

Згідно з положеннями статтей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Автономія волі при збільшенні позовної давності не обмежена. Можливість збільшення позовної давності стосується як загальних, так і спеціальних строків позовної давності.

У даному кредитному договорі № NKH3G від 30 вересня 2008 року пунктом 5.5. установлено позовну давність тривалістю в п`ять років.

Сторони кредитного договору скористалися своїм правом та додатковими угодами до кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту,відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені встановлено сторонами тривалістю 50 років.

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

За наведеного вище суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вирішення спору.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року та додаткових угод, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору.

Укладення додаткової угоди свідчить про продовження сторонами кредитних правовідносин, а не про укладення нового кредитного договору.

Предметом кредитного договору є отримання кредитних коштів, які позичальник отримав в повному обсязі, факт підписання кредитного договору, отримання за кредитним договором грошових коштів, не оспорюється, договори не суперечать вимогам ст.ст.1048, 1049, 1054,1056-1, 509, 11 ЦК України, та свідчить про те, що відповідач прийняла на себе зобов`язання повернути банку у строк, на умовах та порядку, передбаченому договором, отримані в якості кредиту грошові кошти.

Додаткові угоди до кредитного договору не суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні дотриманні норми діючого законодавства. В договорі зазначені усі суттєві умови договору.

Погашення (фінансування) простроченої заборгованості за рахунок коштів, які надавались за умовами кредитного договору як кредит на сплату страхових платежів за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди не дає підстав для висновку про істотне порушення умов договору.

Спрямованість внутрішньої волі позичальника на укладення кредитного договору саме в іноземній валюті підтверджується самим кредитним договором, оскільки під час укладання кредитного договору, відповідача було ознайомлено в повному обсязі з умовами договору, а саме: кредитні умови, мету, цілі, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору. Відповідач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом.

Наявні в матеріалах справи додатки до додаткових угод (графік погашення кредиту), детально зазначає коли потрібно сплачувати та в яких розмірах, з чого складається платіж (зазначається розмір тіла та відсотків) та скільки взагалі потрібно сплатити відсотків за весь час користування кредиту.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладена сторонами додаткова угода до кредитного договору відповідає положенням законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 14319,84доларів США підлягає стягненню із відповідача на користь банку.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення невстановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні Кредитного договору № NKH3G від 30 вересня 2008 року, сторони погодили надання кредитних коштів у валюті відмінній від національної валюти України, що свідчить про узгодження сторонами повернення позики саме в іноземній валюті, а тому на позичальника має бути покладено обов`язок з повернення коштів у доларах США.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; аб о 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Враховуючи висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості в іноземній валюті, кредит надавався в іноземній валюті, то кредитна заборгованість підлягає стягненню саме в іноземній валюті.

В частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пенею, яка виникла станом на 01.10.2014 року, суд враховує наступне.

За змістом ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою ст.1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Частинами першою, третьою ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст.550,551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду, висновки якої щодо застосування відповідних норм права має враховувати суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок (п. 90, 91): «Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже,припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Надалі цей правовий висновок Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтвердила (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.02.2020 року справа № 912/1120/16).

Отже, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Станом на 01.10.2014 року загальний залишок заборгованості за процентами за користування кредитом становить 750,70 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором 596,21 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості за відсотками та пенею підлягає стягненню із відповідача на користь банку.

Щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.

З урахуванням того, що на час укладення кредитного договору від 30.09.2008року зі змінами, внесеними додатковою угодою, діяли частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги банку про стягнення комісії є нікчемними, тому вимога про стягнення комісії у розмірі 267,06 доларів США задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 26.06.2024 року у справі №343/1656/15.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків сплати процентів за користування кредитом, нарахованих за один і той самий період суперечить положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (див. постанови Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 207/5010/15-ц (провадження № 61-9103св18), від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15-ц (провадження № 61-38609св18); від 26.06.2024року у справі № 343/1656/15(провадження№61-16645св23),

Зважаючи на те, що заборонена подвійна відповідальність за одне і те саме порушення, не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення з відповідача штрафів, передбачених умовами кредитного договору.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому, сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому, сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Враховуючи вищевикладе, суд приходить до висновку, що з позичальника на користь банку підлягають стягненню заборгованість у загальному розмірі 15666,75доларів США, з яких: 14319,84доларів США заборгованість за тілом кредитом, 750,70доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, 596,21доларів США- пеня.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша та друга статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом позивачнм сплачено судовий збір у розмірі 2169,10грн.

З урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача з відповідача 2028,84 грн. сплаченого судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України,-

ухвалив:

Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ;паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;зареєстрована: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ ПРИВАТБАНК (; МФО 305299; місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) заборгованість за кредитним договором № NKH3G від 30 вересня 2008 року у сумі 15666,75 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиу-14319,84 доларів США; процентів - 750,70 доларів США, та пені - 596,21 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ;паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрована: АДРЕСА_1 ) на користь АТ КБ ПРИВАТБАНК (; МФО 305299; місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) судовий збір у розмірі 2028,84грн.

У задоволені іншої частини вимог- відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М.М.Войнарівський