Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Провадження №2/936/283/2024
10.02.2025 селище Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області в складі судді Софілканич О.А., за участю секретаря судового засідання Дзямко А.А., представника позивача- адвоката Грибова Д.І., представника відповідача Ємчук К.В. (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань позов адвоката Грибова Дмитра Ігоровича, поданого в інтересах позивача ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна, громадянин Туреччини ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №1210/5 від 25.04.2024, визнання необгрунтованим анулювання рішення від 21.04.2023 №67295949 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко Марини Олександрівни,
ВСТАНОВИВ:
22.11.2024 до Воловецького районного суду Закарпатської області за підсудністю із Печерського районного суду м.Києва надійшла вищезазначена цивільна справа.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.04.2023 між громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 , та позивачем ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки №332 від 21.04.2023, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м.Київ Бровченко М.О.
Вищезазначені вимоги були обґрунтовані, зокрема, тим, що продавець ОСОБА_2 , окрім того, що він є громадянином Республіки Туреччина, є громадянином російської федерації, що нібито стало відомо нотаріусу у процесі здійснення реєстраційних дій. Також, у Скарзі зазначається, що нотаріусом було порушено Постанову Кабінету Міністрів України «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв?язку з військовою агресією російської федерації» від 03.03.2022 №187, пунктом 1 якої встановлено: для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов?язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на: 2) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна. Відповідно до зазначеної постанови, правочини, укладені із порушенням вищезазначеного мораторію є нікчемними, а їх нотаріальне посвідчення та державна реєстрація забороняється.
11.04.2024 року Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного реєстратора, суб?єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції, прийнято висновок (зареєстрований в Мін`юсті за №1263-33.1.1-24 від 23.04.2024), на підставі якого відповідачем прийнято наказ 25.04.2024 року №1210/5, яким: скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 31.01.2024 №5/7/5/1-880 задовольнити; визнати прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 21.04.2023 №67295949 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О.; тимчасово блокувати доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бровченко Марині Олександрівні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.
Позивач не погоджується ні з твердженням, наведеними у Скарзі, ані з вищенаведеним наказом Мін`юсту, прийнятим на підставі висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного реєстратора, суб?єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції, вважає їх прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: скарга подана через 9 місяців: дата прийнятого рішення у сфері державної реєстрації прав 21 квітня 2023 року; дата реєстрації скарги в Міністерстві юстиції України: 02.02.2024 без надання відомостей передбачених ст.37 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема: не було надано відомості про дату, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав, у зв`язку з чим Мін`юст був зобов`язаний відмовити у задоволенні скарги.
Як переконана сторона позивача, до правовідносин, що виникли в зв`язку та на підставі укладеного та посвідченого 21 квітня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. договору між продавцем ОСОБА_6 , що мав на момент посвідчення договорів чинну посвідку на тимчасове проживання в Україні, та ОСОБА_1 , положення Постанови КМУ від 03.03.2022 №187 застосуванню не підлягають.
У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1210/5 від 25.04.2024, визнати необґрунтованим анулювання рішення від 21.04.2023 №67295949 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко Марини Олександрівни.
22.11.2024 до Воловецького районного суду Закарпатської області за підсудністю із Печерського районного суду м.Києва надійшла вищезазначена цивільна справа.
Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.11.2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито у порядку загального позовного провадження та справу призначено до підготовчого засідання.
12.12.2024 постановлено ухвалу про відмову у залученні до участі у справі третьої особи- Служби безпеки України. У цьому ж підготовчому засіданні вирішено клопотання про витребування доказів та відмову у витребуванні доказів.
20.01.2025 Воловецьким районним судом Закарпатської області постановлено ухвалу про відмову у залученні до участі у справі третьої особи Служби безпеки України та ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.
Представник позивача адвокат Грибов Д.І. у судовому засіданні позов підтримав і просив такий задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
Представник відповідача Ємчук К.В. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, вказані у відзиві. Зазначила, що рішення приватного нотаріуса Бровченко М.О. прийняте з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, допущені при його прийнятті порушення не є формальними (несуттєвими) помилками та впливають на об`єктивність, достовірність та повноту відомостей Державного реєстру прав, тому, враховуючи, що відновлення порушених прав неможливе шляхом прийняття Міністерством юстиції України рішень, передбачених пунктами 2 і 3 частини сьомої статті 37 Закону, це рішення підлягає анулюванню.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлений належним чином - на електронну адресу, зазначену у позовній заяві.
Від третьої особи приватного нотаріуса Бровченко М.О. надійшла заява про слухання справи без її участі, позов підтримує. З письмових пояснень, надісланих суду та отриманих 24.12.2024, вбачається, що при вчиненні нотаріальних дій щодо посвідчення договорів купівлі- продажу об`єктів нерухомого майна, які були власністю саме громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_7 , нею було здійснено усі перевірки щодо наявності заборон та арештів щодо нерухомого майна та суб`єкта прав власності, а також перевірено відомості про застосування санкцій щодо суб`єкта та відсутність відомостей про суб`єкта за даними Єдиного реєстру боржників. Оскільки не було підстав, згідно яких вона могла б законно відмовити у вчиненні нотаріальної дії, нею було вчинено такі нотаріальні дії з посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, серед яких договір купівлі- продажу земельної ділянки за реєстровим номером №332 від 21.04.2023.
Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представника відповідача, пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
21.04.2023 між громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_4 , який одночасно є і громадянином російської федерації, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 , та позивачем ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки №332 від 21.04.2023, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м.Київ Бровченко М.О.
В той же час встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. москва, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є громадянином рф (паспорт серії НОМЕР_5 від 16.08.2013) та Турецької Республіки (паспорт № НОМЕР_6 , виданий 02.02.2022, особистий ідентифікаційний номер № НОМЕР_7 ).
З урахуванням наявної заборони, визначеної постановою КМУ №187 та прийняттям нотаріусом Бровченко М.О. рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що призвело до відчуження майна, яке належало громадянину країни-агресора та порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 11.04.2024 року Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дію або бездіяльність державного реєстратора, суб?єктів державної реєстрації територіальних органів Міністерства юстиції, прийнято висновок (зареєстрований в Мін`юсті за №1263-33.1.1-24 від 23.04.2024), на підставі якого відповідачем прийнято наказ 25.04.2024 року №1210/5, яким вирішено: скаргу Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 31.01.2024 №5/7/5/1-880 задовольнити; визнати прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 21.04.2023 №67295949 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. Тимчасово блокувати доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бровченко Марині Олександрівні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.
Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань розглядає відповідно до закону скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Мін`юсту та приймає обов`язкові до виконання рішення,- підпункт 83 (з приміткою 10) пункту 4 Положення № 228.
Пунктом 10 Положення №228 визначено, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.
Правові засади та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
Порядок та процедура розгляду скарг на рішення дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав визначено статтею 37 Закону №1952-IV та Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128.
Частиною першою статті 34 Закону №755-IV встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Міністерство юстиції України розглядає, серед іншого, скарги на проведення державним реєстратором дії про державну реєстрацію прав (пункт 1 частини другої статті 34 Закону № 755-IV).
Абзацом першим частини першої статті 37 Закону №1952-IV встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Міністерство юстиції України розглядає, серед іншого, скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (пункт 1 частини другої статті 37 Закону № 1952-IV) .
Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав подається у письмовій формі та має містити відомості про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), номер телефону та/або адресу електронної пошти, суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, а також прохання (вимоги) скаржника та дату складення скарги.
Якщо з дня прийняття оскаржуваного рішення, здійснення дії або бездіяльності спливло більше двох місяців, а у випадку, передбаченому абзацом другим частини третьої цієї статті, - більше одного місяця, скарга має містити також відомості про дату, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав має бути підписана скаржником. Така скарга може бути подана в електронній формі за умови підписання її скаржником з використанням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри.
До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника.
До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подається представником скаржника, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження, або копія такого документа, засвідчена у встановленому порядку (абзаци перший-четвертий частини четвертої статті 37 Закону №1952-IV).
Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено (частина 3 статті 34 Закону № 755-IV).
Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або що не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), підпис скаржника або його представника, повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження (частина 4 статті 34 Закону № 755-IV).
Представник позивача стверджує, що всупереч вищезазначеним вимогам закону, скарга подана через 9 місяців: дата прийнятого рішення у сфері державної реєстрації прав 21 квітня 2023 року; дата реєстрації скарги в Міністерстві юстиції України: 02.02.2024, без надання відомостей передбачених ст.37 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема: не було вказано відомості про дату, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав, у зв`язку з чим Мін`юст був зобов`язаний відмовити у задоволенні скарги.
Надаючи оцінку аргументам позивача, суд констатує наступне.
У Скарзі Департаментом захисту національної державності було зазначено, що про прийняття оскаржуваного рішення стало відомо в рамках контррозвідувального захисту інтересів держави.
У відповідності до ст.1 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність", контррозвідувальна діяльність - спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.
В умовах повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України і намаганням громадян рф, що володіли майном на території України будь-яким способом уникнути відповідальності, яка для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв?язку з військовою агресією рф може для них виникнути, органами влади мають прийматися відповідні заходи реагування.
Так, відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними правилами міжнародного права.
Проте, попередні положення не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до § 101, 102 справи Novoseletskiy v. Ukraine (Новоселецький проти України) у кожній справі, яка стосується ймовірного порушення цього положення, Суд повинен перевірити, чи внаслідок дій чи бездіяльності держави було досягнуто справедливого балансу між вимогами загальних інтересів суспільствата імперативами захисту основних прав особи були задоволені та чи довелося відповідній особі нести непропорційний і надмірний тягар (Спорронг і Льоннрот проти Швеції, рішення від 23 вересня 1982 р., N? 52 , § 69).
Для того, щоб оцінити відповідність поведінки держави статті 1 Першого протоколу, Суд повинен провести глобальний аналіз різних інтересів, які поставлені на карту, маючи на увазі, що Конвенція спрямована на захист прав, які «конкретно та ефективно». Він повинен виходити за межі видимості та шукати реальність спірної ситуації.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов?язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб?єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Фундаментальне порушення - це таке порушення суб?єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Позивач не надає жодного доказу, який би підтверджував що Департаментом захисту національної державності порушено строки звернення зі скаргою, а також, що зазначення конкретної дати, коли скаржнику стало відомо про реєстраційну дію, якимось чином вплинуло б на висновки Колегії та на прийняття іншого рішення за результатом розгляду скарги.
Відповідно до статей 12-1, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами України у зв`язку з військовою агресією російської федерації» (далі - постанова КМУ № 187).
Згідно з частинами першою та другою статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.
Частиною другою статті 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Згідно з підпунктами 2 та 3 пункту 1 постанови КМУ №187 в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією рф встановлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону), зокрема, на:
-відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання російською федерацією або особами, пов`язаними з державою-агресором, крім: безоплатного відчуження/передачі на користь держави Україна; задоволення вимог Національного банку за наданими кредитами рефінансування з підтримки ліквідності банків;
-відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або Російської Федерації, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.
Крім того, положеннями пункту 2 постанови КМУ № 187 було установлено, що:
1) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними;
2) нотаріальне посвідчення правочинів, що порушують мораторій, визначений пунктом 1 цієї постанови, забороняється. Державна реєстрація або інше визнання державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державними реєстраторами речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, особами, які надають публічні (адміністративні) послуги, правочинів, укладених з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, забороняється.
Отже, законодавство України на момент прийняття оскаржуваного рішення містило пряму заборону на здійснення державної реєстрації прав у випадках, передбачених постановою КМУ № 187.
При цьому приписи підпункту 2 пункту 1 Постанови № 187 щодо мораторію (заборони) відчуження майна застосовуються до всіх без винятку громадян російської федерації, в тому числі і тих, що перебувають в Україні на законних підставах.
Отже, твердження позивача про те, що мораторій (заборона) відчуження нерухомого майна не застосовується до громадян російської федерації, які перебувають в Україні на законних підставах, є необґрунтованими.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.
Відповідно до пунктів 1,4 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а також внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 22 Закону №1952-IV визначено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
У ході судового розгляду виявлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 квітня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Бровченко М.О. і зареєстрований у реєстрі за № 332, укладалися ОСОБА_9 , як громадянином Республіки Туреччина.
Також, з відомостей Державного реєстру прав встановлено, що приватним нотаріусом Бровченко М.О., під час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 було виявлено наявність в архівній складовій Державного реєстру прав - Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформації щодо реєстрації права власності ОСОБА_8 на об`єкт нерухомості як громадянина рф, реєстраційні номери майна НОМЕР_9 , НОМЕР_10 ).
Отже, не зважаючи на наявність заборон, визначених постановою КМУ №187, приватним нотаріусом Бровченко М.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомості, що призвело до відчуження майна, яке належало громадянину країни-агресора, зареєстровано перехід права власності на об`єкт нерухомості -земельну ділянку від ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , що створює загрозу виведення активів рф з-під дії українського законодавства та істотного порушення прав держави Україна.
Таким чином, суд погоджується, що рішення №67295949 від 21.04.2023 було прийнято з порушенням Закону та підлягало анулюванню.
Відповідно до частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV за результатами розгляду скарги на рішення у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України приймає мотивоване рішення, зокрема, про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав).
Підпунктами «а», «б» пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону № 1952-IV визначено, що підставою для визнання прийнятим з порушенням Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є, зокрема, встановлення Міністерством юстиції України, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 3 цього Закону, а також за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав.
Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав визнається прийнятим з порушенням цього Закону та анулюється виключно у разі неможливості відновлення порушеного права скаржника шляхом прийняття Міністерством юстиції України рішень, передбачених пунктами 2 і 3 частини сьомої статті 37 Закону № 1952-IV.
Не можуть бути підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора допущені ним формальні (несуттєві) помилки, які не впливають на об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.
Оскільки рішення приватного нотаріуса Бровченко М. О. прийняті з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, то допущені при їх прийнятті порушення не є формальними (несуттєвими) помилками та впливають на об`єктивність, достовірність та повноту відомостей Державного реєстру прав, тому враховуючи, що відновлення порушених прав неможливе шляхом прийняття Міністерством юстиції України рішень, передбачених пунктами 2 і 3 частини сьомої статті 37 Закону, ці рішення підлягають анулюванню.
З огляду на наведене, наказ Міністерства юстиції України №1210/5 від 25.04.2024 прийнятий у відповідності до норм чинного законодавства та у межах компетенції відповідача, підстав для його скасування в ході судового розгляду не встановлено.
Згідно з частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенціїзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, "Проніна проти України" від 18.07.2006 року).
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що позов не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.
Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
За змістом статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позов адвоката Грибова Дмитра Ігоровича, поданого в інтересах позивача ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна, громадянин Туреччини ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №1210/5 від 25.04.2024, визнання необгрунтованим анулювання рішення від 21.04.2023 №67295949 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко Марини Олександрівни, - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Закарпатського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_11 ;

відповідач: Міністерство юстиції України, місцезнаходження: 01001, місто Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ;

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна, місцезнаходження: 04073, місто Київ, вул.Кирилівська, буд.160, корп.Б, оф.409;

Громадянин ОСОБА_10 ( ОСОБА_3 ), місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення буде складено 19 лютого 2025.

Суддя Софілканич О.А.