Справа № 509/2390/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

заявниці (стягувача) ОСОБА_1

боржниці ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі заяву стягувача ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду, -

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.11.2024 р. був задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності ; виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , припинивши на неї право спільної часткової власності, а саме : у власність ОСОБА_2 виділено земельну ділянку, площею 0,0500 га, позначеної на графічній схемі поділу землі під № 1 : від т. 1 до т. 2 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 2 до т. 3 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 3 до т. 4 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 4 до т. 1 відрізок, довжиною 40,01 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0011 га, недоїмки 0,0034 га); у власність ОСОБА_1 виділено земельну ділянку, площею 0,0500 га, позначеної на схемі поділу землі під № 2 : від т. 1 до т. 4 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 4 до т. 5 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 5 до т. 6 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 6 до т. 1 відрізок, довжиною 12,5 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0019 га, недоїмки 0,0022 га) ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 5030,23 грн. та вартість проведення судової земельно-технічної експертизи 20074,32 грн.

Вказане рішення набрало законної сили.

Додатковим рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.11.2024 р. частково задоволена заяву представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Шараг О.В. про ухвалення додаткового рішення в частині витрат на правову допомогу ; ухвалено додаткове рішення по цивільній справі № 509/2390/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності в частині розподілу судових витрат ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. ; в задоволенні решти заяви відмовлено.

Вказане додаткове рішення набрало законної сили.

04.02.2025 р., стягувач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просила суд, роз`яснити, хто саме (позивач самостійно, державний виконавець у межах виконавчого провадження чи суд зобов?язує відповідний орган) має ініціювати розробку технічної документації на земельну ділянку та її реєстрацію в Державному земельному кадастрі в межах примусового виконання судового рішення про поділ земельної ділянки, а також, який порядок таких дій відповідно до чинного законодавства.

В судовому засіданні заявниця (стягувач) підтримала свою заяву, яку просила задовольнити.

Боржниця заперечувала проти задоволення вказаної заяви, показавши суду, що неодноразово пропонувала стягувачу ОСОБА_1 в добровільному порядку виконати рішення суду та спільно звернутися до інженера-землевпорядника, з яким вона мала розмову про порядок виконання рішення суду, і послуги якого вона готова оплатити, зробивши спільну заяву (стягувача і боржниці) на його ім?я і замовивши у інженера необхідну документацію, від чого остання відмовилась, не бажаючи взагалі з нею спілкуватися з цього приводу.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та заяви про роз`яснення рішення суду, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

У відповідності до ч. 16 ст. 7 ЦПК України, судове рішення (повне або скорочене), ухвалене у відкритому судовому засіданні, оголошується прилюдно у порядку, визначеному цим Кодексом.

Приписами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Стаття 18 ЦПК України встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно із ст. 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

Стаття 1. Зобов?язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 6. Право на справедливий суд :

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…

Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру та закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності процесу відповідно до ст. 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути проінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною в ході розгляду справи», право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (справа Екбані проти Швеції від 26.05.1988 р. № заяви 10563/83 п.п. 24-33), право на ефективну участь (справа Т. та V. Проти Сполученого Королівства від 16.12.1999 р. № заяв 24724/94 та 24888/94, п.п. 83-89).

Отже, стаття 6 ЄКПЛ головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність судового рішення, прийнятого національними судами (справа Каралевічус проти Литви від 06.06.2002 р. № заяви 53254/99).

У справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 р. - Суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Право на виконання рішення, яке виніс суд є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати судове рішення (п. 40) рішення.

Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Слід зауважити, що у справі «Півень проти України» - Суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання3. Суд дійшов висновку щодо відсутності в законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно із п. 1 ст. 6 ЄКПЛ та усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (справа «Серявін проти України») & 58 рішення від 10.02.2010 р.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З пояснень заявниці ОСОБА_1 вбачається, що після набрання законної сили рішення суду про про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності, вона нібито звернулася до державного виконавця з виконавчим листом та рішенням суду, та який усно пояснив, що при виконанні даного рішення через відсутність відповідного законодавчого механізму, що регулює порядок розробки технічної документації та поділу, інженери землевпорядники та землевпорядні організації відмовляються розробляти таку документацію, стикаючись з юридичними та законодавчими конфліктами між нормами законодавства та рішенням суду.

Суд критично ставиться до вказаних тверджень заявниці, так як жодних доказів її звернення до державного виконавця і вказаних голослівних тверджень державного виконавця суду вона не надала, а сама заява про роз?яснення рішення суду була написана не нею особисто. Заявниця в судовому засіданні не змогла довести суду, в чому полягає незрозумілість нею судового рішення, яке вона не звертала до виконання.

В той же час, боржниця ОСОБА_2 показала суду, що неодноразово намагалася добровільно виконати рішення суду, пропонуючи стягувачу ОСОБА_1 спільно звернутися до інженера-землевпорядника, з яким вона мала розмову про порядок виконання рішення суду, і послуги якого вона готова оплатити, для чого необхідно зробивши їхню спільну заяву (стягувача і боржниці) на ім?я інженера-землевпорядника, замовивши у нього необхідну документацію, від чого остання відмовилась, не бажаючи взагалі з нею спілкуватися з цього приводу, а тому не вбачає підстав для роз?яснення рішення суду і для виконання якого необіхдно виконати запропоновані інженером-землевпорядником дії, від яких відмовилась стягувач ОСОБА_1 .

Отже, суд встановив, що будь-яких процесуальних дій з приводу виконання рішення суду, що набрало законної сили стягувач ОСОБА_1 не здійснила, не звернувшись ні до виконавця, ні до землевпрядника або іншого спеціаліста, намагаючись безпідставною заявою навантажити суд, рішення якого від 19.11.2024 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності є зрозумілим для сторін та таким, що відповідає приписам норм Законів, які лягли в основу рішення суду, у зв?язку з чим, в задоволенні заяви про роз?яснення рішення суду слід відмовити.

Керуючись ст. 271 ЦПК України, ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви стягувача ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд в 15-денний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (ухвали) або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ухвали).

Повний текст ухвали суду виготовлений та підписаний 18.02.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.