Справа № 627/1354/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Каліберди В.А.,

з участю секретаря судового засідання Коломієць Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Богодухівського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

До Краснокутського районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 1992 року почала працювати дояркою в колгоспі «Зоря комунізму», в подальшому реорганізованого в КСП «Україна», що підтверджується записом у трудовій книжці. В 1992 році, позивачці, як працівнику колгоспу, був наданий для проживання житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , в якому вона зареєструвалася та почала безперервно проживати.

22 січня 2003 року позивач ОСОБА_1 викупила вказаний будинок в КСП «Україна» шляхом внесення частини коштів готівкою, а також за рахунок заборгованості по заробітній платі, про що свідчить квитанція до прибуткового ордеру №2, де зазначено, що прийнято від ОСОБА_1 кошти за житловий будинок, на якому також міститься штамп підприємства та підпис посадової особи. Крім того факт законності передачі вказаного житлового будинку свідчить накладна №2 від 22 січня 2003 року, де зазначено, що від ОСОБА_1 готівкою прийнято та оплачено кошти за житловий будинок, на якій також міститься штамп підприємства та підпис посадової особи.

Зазначила, що після викупу житлового будинку рішенням ІХ сесії XXIV скликання Пархомівської сільської ради від 30 грудня 2003 року їй було передано у власність земельну ділянку площею 0,24 га, з якої 0,08 га для будівництва і обслуговування житлових будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 з зобов`язанням виготовити державні акти на право власності на землю, про що свідчить копія витягу з рішення.

Згідно виписки від 07.08.2024 з погосподарської книги №5 Пархомівського старостинського округу Краснокутської селищної ради, на даний час за КСП «Україна» числиться житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Позивач вказала, що з листопада 1992 року позивач стала безперервно проживати у вказаному будинку, місце реєстрації не змінювалось, і продовжує на даний час проживати в цьому будинку. З часу вселення та до теперішнього часу ніхто не оскаржує вселення ОСОБА_1 та не заперечує цьому, право власності на нерухоме майно відсутнє.

На даний час КСП «Україна» припинило свою діяльність, що унеможливлює оформлення документації.

Оскільки житловий будинок позивачкою викуплений, їй дозволено було проживати в цьому будинку, протягом тридцяти одного року вона добросовісно, відкрито, безперервно проживає в ньому, має намір оформити документально нерухоме майно на своє ім`я, Краснокутським БТІ виготовлено технічну документацію, тому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . Окрім цього, позивач надала заяву про поновлення процесуального строку для звернення із заявою до суду, оскільки їй лише у 2024 році стало відомо, що вона не є законним власником вказаного будинку.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 23.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням до підготовчого судового засідання.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача- Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надали заяву про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами, проти задоволення позову не заперечують та покладаються при винесенні рішення на розсуд суду.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14 січня 1992 року прийнята дояркою в колгосп «Зоря комунізму», в подальшому реорганізованого в КСП «Україна», про що свідчить запис №6 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 .

В 1992 році, позивачці, як працівнику колгоспу, був наданий для проживання житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , де вона зареєструвалася та почала безперервно проживати. Даний факт підтверджується Витягом з реєстру Краснокутської територіальної громади №2024/009797369 від 15.08.2024, з якого вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.11.1992 року та по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, з акту обстеження від 15 серпня 2024 року, складеного депутатом Краснокутської селищної ради Халіною О.М., засвідченого старостою Пархомівського старостинського округу апарату Краснокутської селищної ради Сіліним Є.В., встановлено, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16 листопада 1992 року і до сьогодні постійно зареєстрована та фактично безперервно проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Правовстановлювальні документи на вказаний житловий будинок відсутні.

Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 числиться за КСП «Україна» згідно номера об`єкта погосподарського обліку 0413-1 погосподарської книги №5 Пархомівського старостинського округу Краснокутської селищної ради, житловий будинок збудований в 1991 році, про що свідчить довідка виконавчого комітету Краснокутської селищної ради від 05.08.2024 року №26-01-15/82.

Позивач ОСОБА_1 викупила вказаний будинок в КСП «Україна», що підтверджується накладною №2 від 22.01.2003 року КСП «Україна», де зазначено, що ОСОБА_1 оплачено частинами за готівковий розрахунок за житловий будинок.

На даний час КСП «Україна» припинило свою діяльність, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що унеможливлює оформлення документації.

Згідно довідки КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 08.08.2024 №384 інвентаризаційна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , станом на 05 серпня 2024 року становить 294360,00 грн. На зазначений об`єкт нерухомого майна, станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстроване. Даний факт підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №391104844 від 15.08.2024.

Окрім того, після викупу житлового будинку рішенням ІХ сесії XXIV скликання Пархомівської сільської ради від 30 грудня 2003 року ОСОБА_1 вирішено передати у власність земельні ділянки площею 0,24 га, в т.ч. 0,08 га для будівництва і обслуговування житлових будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 з зобов`язанням виготовити державні акти на право власності на землю, про що свідчить копія витягу з рішення.

Позивач з 16 листопада 1992 року, часу реєстрації та по даний час (тобто, більше ніж 30 років) добросовісно, відкрито, особисто та безперервно проживає та зареєстрована у даному житловому будинку, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті та Витягом з Реєстру територіальної громади. Це її єдине житло, вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується будинком, доглядає за ним та утримує його, обробляє земельну ділянку під будинком, здійснює поточний та капітальний ремонти, сплачує рахунки за комунальні послуги.

Зазначене підтверджується, у т.ч. обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку, відкриттям особових рахунків для сплати житлово-комунальних послуг на її ім`я, про що свідчать надані копії договору №60144 про користування електричною енергією від 10.08.2013 року, договору №1-16-1804 Н на надання населенню послуг з газопостачання від 23.12.2003 року, квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг. Від дня реєстрації у вказаному будинку ніхто до позивача з приводу прав на будинок не звертався. Позивач мешкає у цьому житловому будинку по АДРЕСА_1 , утримує та підтримує його останні 32 роки. Володіння є безперервним, оскільки воно не втрачалося позивачем протягом усього строку.

Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18 та від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами, як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

У пунктах 5, 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" (далі Постанова Пленуму № 5) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України).

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04.07.2018 р., по справі № 201/12550/16-ц, визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності».

Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення статей335і344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Оскільки КСП «Україна» припинило свою діяльність, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що унеможливлює оформлення документації, тому відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, починаючи з 16 листопада 1992 р. та по теперішній час позивач фактично добросовісно заволоділа нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 і продовжує відкрито та безперервно ним володіти та користуватись, утримувати його, позивач набула права власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_1 пропустила строк для звернення з позовною заявою до суду і просить його поновити. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідно до ст.73 ЦПК України пропущений строк необхідно поновити, оскільки він пропущений з поважних причин.

Аналізуючи зібрані по справі докази у світлі наведених правових норм та встановлених судом обставин, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 322, 328, 344 ЦК України, ст.ст.7,8,9-13, 141, 177, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області, , юридична адреса: вул. Охтирська, 1, с-ще Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, 62002.

Суддя Каліберда В. А.