Номер провадження: 22-ц/813/300/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П. 08 листопада 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, вимоги якого були збільшені, до ОСОБА_2 про виділення в натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, в якому просили:

- виділити в натурі 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ;

- виділити в натурі 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ;

- виділити в натурі 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою їй грошової компенсації за вартість її частки в розмірі 226720 грн., яка була зарахована на депозитний рахунок Приморського районного суду м. Одеси;

- визначити, що після припинення 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , ОСОБА_1 належить 5/8 частин квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування первісних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначали, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить їм з відповідачем на праві спільної часткової власності, з долями 1/2 , 1/4 та 1/4 відповідно. Позивачі перебувають з відповідачем у стані постійного конфлікту, відповідач проявляє фізичне та психічне насилля. ОСОБА_2 в квартирі не проживає з травня 2019 року. У зв`язку з викладеними обставинами, позивачі вважали за неможливе спільне володіння та користування майном (квартирою), у зв`язку із чим право власності відповідача на 1/4 частину квартири повинно бути припинено з виплатою останній грошової компенсації у розмірі вартості її частки.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з наступними позовними вимогами:

- встановити порядок користування житловими та допоміжними приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_3 , виділивши:

- в користування ОСОБА_2 1-у житлову кімнату площею 15,1 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м.;

- залишити в загальному користуванні: кухню площею 6,3 кв.м.; ванну кімнату площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.

- усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловою кімнатою площею 15,1 кв.м. та допоміжними приміщеннями, які складаються із приміщень: кухня площею 6,3 кв.м.; ванна кімната площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.; балконом площею 0,7 кв.м., квартири за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перешкоджати їй в користуванні вказаними приміщеннями;

- вселити ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , в рівних частках, понесені судові витрати.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що спірна квартира за вищевказаною адресою: АДРЕСА_3 , належить їй з відповідачами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, з долями 1/4, 1/2 та 1/4 відповідно.

Раніше у позивача з відповідачами був визначений порядок користування квартирою, відповідно до якого у її користуванні знаходилася кімната житловою площею 15,1 кв.м та балкон площею 0,7 кв.м.

На теперішній час порядок користування житловими та допоміжними приміщеннями не встановлений.

Відповідачі перешкоджають ОСОБА_2 у проживанні та користуванні належною їй часткою квартири: зайняли всі приміщення, влаштовують сварки та скандали, змінили замки та запори на вхідних дверях та здійснюють їй перешкоди у доступі до житла.

У зв`язку зі вказаними обставинами, позивач за зустрічним позовом позбавлена можливості у користуванні належною їй на праві приватної власності часткою квартири та змушена орендувати койко-місце у гуртожитку, та проживати у некомфортних умовах. На підставі викладеного ОСОБА_2 вважала, що у її користування повинно бути виділено 1-у житлову кімнату площею 15,1 кв.м. та балкон, площею 0,7 кв.м., допоміжні приміщення квартири за вказаною адресою, які складаються із кухні, ванної кімнати, туалету; коридору, повинні бути залишеними в загальному користуванні.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про виділення в натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю - задоволено.

Встановлено порядок користування житловими та допоміжними приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_3 , виділивши:

- в користування ОСОБА_2 1-у житлову кімнату площею 15,1 кв.м., та балкон площею 0,7 кв.м.;

- залишити в загальному користуванні співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : кухню площею 6,3 кв.м.; ванну кімнату площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловою кімнатою площею 15,1 кв.м. та допоміжними приміщеннями, які складаються із приміщень: кухня площею 6,3 кв.м.; ванна кімната площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.; балконом площею 0,7 кв.м., квартири за адресою: АДРЕСА_3 , зобов`язавши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні вказаними приміщеннями.

Вселлено ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно перебувають у стані конфлікту з ОСОБА_2 , остання не несе участі у витратах та утримання спільного нерухомого майна, а відтак, спільне володіння і користування спірною квартирою апелянтами та відповідачкою є неможливим. На підставі викладеного позивачі вважають, що первісний позов в частині припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою їй грошової компенсації за вартість її частки в розмірі 226720 грн. відповідно до висновку експерта, підлягає задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог, то апелянти посилаються на те, що ОСОБА_2 не заявлялось клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої могло бути поставлено питання про встановлення порядку користування спірною квартирою відповідно до часток співвласників.

Крім того, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат площею: 15,1 кв.м., 11,4 кв.м. та 9,1 кв.м. Суд першої інстанції, виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 15,1 кв.м., не врахував, що таким чином збільшив майнову долю відповідачки у спірному житловому приміщенні з 1/4 частини до 2/4 частин.

Сторони про розгляд справи на 11 лютого 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить сторонам на праві спільної часткової власності.

ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина вказаної квартири, із яких:

-1/4 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 1996 року, виданого УЖКХ виконкому Одеської міської ради народних депутатів;

- 1/4 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2005 року за реєстровим № 8-1235, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л.

ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/4 частина квартири за вказаною адресою на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 1996 року, виданого УЖКХ виконкому Одеської міської ради народних депутатів.

ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина вищевказаної квартири, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 червня 1996 року, виданого УЖКХ виконкому Одеської міської ради народних депутатів.

Спірна квартира в цілому складається з 3 жилих кімнат: 1-а кімната площею 15,1 кв.м.; 2-а кімната площею 11,4 кв.м.; 3-а кімната площею 9,1 кв.м. - житловою площею 35,6 кв.м.; кухня площею 6,3 кв.м.; ванна кімната площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.; балконом площею 0,7 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, станом на 05 травня 2005 року.

Іншого житла сторони у власності не мають.

30 березня 2021 року ухвалою суду першої інстанції була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: встановити дійсну вартість спірної квартири, загальною площею 54,1 кв.м.; зробити грошову оцінку нерухомого майна спірної квартири, загальною площею 54,1 кв.м., відповідно до часток співвласників (1/2 частини, що належить ОСОБА_1 , 1/4 частини, що належить ОСОБА_2 , 1/4 частини, що належить ОСОБА_3 ; провести розподіл (виділ часток, належних співвласникам) даної квартири, відповідно до часток співвласників (1/2 частини, що належить ОСОБА_1 , 1/4 частини, що належить ОСОБА_2 , 1/4 частині, що належить ОСОБА_3 ); визначити всі можливі варіанти виділу (розподілу) в натурі часток квартири відповідно до часток співвласників. Якщо поділ (виділ) часток в натурі можливий, то визначити усі можливі варіанти такого виділення та перелік робіт, які необхідно провести для забезпечення відокремленості виділених часток? Вказати, який зі всіх існуючих варіантів виділення є пріоритетним з точки зору оптимізації витрат на його здійснення; якщо розподіл (виділ часток) технічно неможливий, то визначити розмір грошової компенсації.

З висновків експертного дослідження №029/2021 від 20 серпня 2021 року вбачається, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , на момент складання даного висновку становить: 906878 грн., що еквівалентно 34029 доларам США, курс НБУ на дату оцінки: 1 $ США = 26,6504 грн.

Щодо другого, третього та четвертого питань, то виходячи з проведеного дослідження документів, наявних в наданих матеріалів цивільної справи та результатів візуального огляду, експерт прийшов до висновку про те, що не надається можливим, з технічної точки зору, розділити в натурі (виділити частки, належні співвласникам) спірну квартиру АДРЕСА_4 у відповідності до ідеальних часток співвласників, а саме: ОСОБА_1 - 1/2 частину, ОСОБА_2 1/4 частину, ОСОБА_2 1/4 частину, так як відсутня технічна можливість влаштувати кожному із співвласників ізольовану та забезпечену окремим входом (виходом), як мінімум однокімнатну житлову квартиру, площею 28 кв.м., яка б за своїми показниками (об`ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, площею, забезпеченістю інженерним обладнанням) відповідала чинним вимогам нормативних документів.

Ринкова вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , на момент складання даного висновку, становила 226720 грн., що еквівалентно 8507 доларам США.

Співвласник спірної квартири ОСОБА_3 відмовилася від отримання компенсації вартості частки належної їй на праві приватної власності 1/4 частки квартири за вищевказаною адресою.

Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (висновок Верховного Суду у постанові від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17)

В цій справі квартира належать співвласникам на праві спільної часткової власності в частинах 1/2, 1/4 та 1/4. Між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі квартири, та правові підстави для припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно в межах даної цивільної справи відсутні.

Крім того, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість, що насамперед означає, що частка, яка виділяється, повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна, для чого у справах проводяться експертизи про можливість виділу чи поділу нерухомості, що перебуває у спільній частковій власності.

Однак, як вже вказувалось вище, висновком експерта встановлено неможливість, з технічної точки зору, розділити в натурі (виділити частки, належні співвласникам) спірну квартиру АДРЕСА_4 у відповідності до ідеальних часток співвласників, а саме: ОСОБА_1 - 1/2 частину, ОСОБА_2 1/4 частину, ОСОБА_2 1/4 частину, оскільки відсутня технічна можливість влаштувати кожному із співвласників ізольовану та забезпечену окремим входом (виходом), як мінімум однокімнатну житлову квартиру.

Щодо припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину спірного нерухомого майна, то колегія суддів зазначає, що у ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2)річ є неподільною;

3)спільне володіння і користування майном є неможливим;

4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зазначала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

У постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі №344/2399/21 (провадження №61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі №442/7979/21 (провадження №61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі №344/6767/14-ц (провадження №61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

У даному випадку колегією суддів встановлено, що: спільне користування співвласниками спірним майном ускладнено тривалими конфліктами, що ініційовані усіма сторонами справи, однак не є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди ОСОБА_2 , яка не забезпечена жодним іншим житлом, спірною квартирою не користується по об`єктивним причинам - створення позивачами перешкод у користуванні нерухомим майном; частка ОСОБА_2 не є незначною.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі може завдати істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , на підставі чого погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просила суд:

- встановити порядок користування житловими та допоміжними приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_3 , виділивши:

- в користування ОСОБА_2 1-у житлову кімнату площею 15,1 кв.м. та балкон площею 0,7 кв.м.;

- залишити в загальному користуванні: кухню площею 6,3 кв.м.; ванну кімнату площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.

- усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловою кімнатою площею 15,1 кв.м. та допоміжними приміщеннями, які складаються із приміщень: кухня площею 6,3 кв.м.; ванна кімната площею 1,7 кв.м.; туалет площею 1 кв.м.; коридор площею 8,8 кв.м.; балконом площею 0,7 кв.м., квартири за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перешкоджати їй в користуванні вказаними приміщеннями;

- вселити ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , в рівних частках, понесені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися конфліктні відносини щодо порядку користування житловими приміщеннями та приміщеннями загального користування квартири, порядку оплати житлово-комунальних платежів, та ін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоджають ОСОБА_3 у користуванні належною останній часткою у праві власності спірної квартирі, не допускають останню до житлового приміщення шляхом зміни замків на вхідних дверях, що визнається усіма сторонами у справі.

Вказані обставини підтверджуються численними зверненнями ОСОБА_3 до правоохоронних органів, які наявні у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 зауважував, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції правильно врахував наявність між співвласниками такого майна спору щодо користування ним, та встановив, що відповідачі за зустрічним позовом чинять перешкоди позивачці у доступі до нього.

Відмова у встановленні порядку користування спірним майном, про яку зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, призведе до правової невизначеності у спірних правовідносин та відсутності реальної можливості у позивача реалізувати своє право на користування належним їй майном.

Первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що, виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 15,1 кв.м., суд першої інстанції не врахував, що таким чином збільшив майнову долю відповідачки у спірному житловому приміщенні з 1/4 частини до 2/4 частин, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Диспозитивність це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, спрямована на ефективний захист, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Європейський суд з прав людини наголошував, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а й реальним.

Верховний Суд вже зауважував, що при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц).

Правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18).

Зазначене узгоджується також з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23.

Колегія суддів доходить висновку, що найбільш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам усіх співвласників спірного майна, є виділ в користування ОСОБА_3 відокремлену житлову кімнату площею 15,1 кв.м. з балконом площею 0,7 кв.м., а відповідачам - двох суміжних кімнат, з урахуванням того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_3 , з іншого боку, склалися вкрай неприязні відносини, і виділення позивачці за зустрічним позовом однієї з кімнат площею 11,4 кв.м. чи 9,1 кв.м., які є прохідними, - хоча і буде приблизно відповідати її частці 1/4 у праві власності на спірне майно, однак, призведе до виникнення нових конфліктів та неможливості сторонами у справі користуватися належним їм майном.

Доказів можливості проведення будівельних робіт з відокремлення приміщень суміжних кімнат матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам щодо можливості спільного використання житлового приміщення, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2022 року шляхом викладення її правового обґрунтування у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, та на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно, судовий збір у розмірі 1261,20 грн., який був стягнутий судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , підлягає поверненню та компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2020 року - змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судовий збір у розмірі 1261,20 гривень, стягнутий з ОСОБА_1 , компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе