Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Зайцева А. Ю.
справа № 369/1797/19
провадження № 61-3185св24
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_4 та вона, мати (позивачка ОСОБА_1 ).
08 серпня 2018 року вона звернулась до приватного нотаріуса Хавблюк Т. В. з заявою про прийняття спадщини та дізналась про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 , посвідченого 19 грудня 2017 року Бузівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області і внесеного до спадкового реєстру 27 листопада 2018 року, за яким все майно ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 .
Посилаючись на те, що її син не міг підписувати заповіт та правочин не відповідає його дійсній внутрішній волі, просила суд визнати недійсним заповіт від 19 грудня 2017 року, складений від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконкому Вузівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області Дударенко Д. М. та зареєстрований у реєстрі за № 21.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконкому Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Дударенко Д. М. від 19 грудня 2017 року за реєстровим № 21.

Суд першої інстанції, врахувавши висновки проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 21 серпня 2019 року, виходив із того, що ОСОБА_3 не підписував оспорюваний заповіт, а, відтак, правочин не відповідає його волевиявленню.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для скасування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 12 лютого 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року скасував.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовив.

Скасовуючи рішення судів у цій справі, колегія суддів Верховного Суду виходила з того, що наявність у матеріалах справи висновку судово-почеркознавчої експертизи Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21 серпня 2019 року № 17-3/1354, згідно з яким підпис виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, свідчить про те, що оспорюваний заповіт від 21 серпня 2019 року на підставі положень частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним.

А оскільки нікчемний правочин є таким в силу закону, його не може бути визнано недійсним.

Не можу погодитись з рішенням колегії суддів Верховного Суду у цій справі.

Стаття 125 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейська конвенція з прав людини у статті 6 також гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга, третя статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Обов`язок суду захистити порушене право у спосіб який передбачений законом визначено у частині першій статті 5 ЦПК України, згідно якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У цій справі задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахувавши висновки проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 21 серпня 2019 року, за якими ОСОБА_3 не підписував оспорюваний заповіт, виходили з того що цей правочин не відповідає його волевиявленню, а тому визнали його недійсним.

Визнаючи заповіт недійсним, судами була застосована спеціальна норма матеріального права, частина друга статті 1257 ЦК України, згідно якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Натомість колегією суддів кваліфіковано заповіт як нікчемний, тобто такий, що складений з порушенням його форми (частина перша статті 1257 ЦК України), що призвело до відмови у захисті очевидно порушеного права позивача, скасування рішень судів двох інстанцій та відмови у позові.

Вважаю, що в такому разі, при наявності прямої вказівки в законі, що суд визнає недійсним заповіт укладений без волі заповідача (частина друга статті 1257 ЦК України), відмова у позові про визнання заповіту недійсним, шляхом спірного кваліфікування заповіту як нікчемного, довільне тлумачення норми закону направлене на його відміну (незастосування), не відповідає завданням цивільного судочинства та порушує права на судовий захист передбаченого статтям 6, 13 Європейської конвенції з прав людини.

Суддя А. Ю. Зайцев