ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 629/2263/17

провадження № 22ц/818/344/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року в складі судді Попова О.Г.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 03 жовтня 2005 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики та 07 жовтня 2005 року складено розписку, за якими остання отримала грошові кошти в сумі 60 000,00 доларів США, еквівалент 303 000,00 грн, позика за цим договором надається для фінансування ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язується повернути позику готівкою на першу вимогу.

Відповідно до пункту 2.6 договору, позика за цим договором може надаватися позикодавцем позичальнику також шляхом прямого фінансування позичальником ремонтно-будівельних робіт в квартирі.

Зазначив, що сторони також домовились, що в разі, коли позичальник не поверне позичені кошти у встановлений вимогою строк, позикодавець вважається таким, що набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а позичальник втратив право власності на вказану квартиру та позикодавець набув право власності на нежитлове приміщення літ. Б розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150 кв м, а позичальник втратив право власності на вказане нежитлове приміщення.

Вказав, що 07 жовтня 2005 року між ним, ОСОБА_2 та ТОВ «Баго» (підрядник) укладено трьохсторонній договір № 07-10-2005 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту. Факт виконання ремонтно-будівельних робіт підтверджується актом виконаних робіт.

22 травня 2017 року він особисто, під розпис вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення суми позики, в якій вимагав сплатити борг протягом семи днів, в строк до 30 травня 2017 року та попередив про наслідки невиконання вимоги. Проте, у визначений вимогою строк відповідачка не здійснила належного виконання договору та не повернула суму позики, чим порушила умови договору позики.

Зазначив, що 17 квітня 2006 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики та 24 квітня 2006 складено розписку, за якими остання отримала грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, еквівалент 252 500,00 грн, позика надається для фінансування ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_2 , а позичальник зобов`язується повернути позику готівкою на першу вимогу.

Відповідно до пункту 2.6 договору, позика за цим договором може надаватися позикодавцем позичальнику також шляхом прямого фінансування позичальником ремонтно-будівельних робіт в квартирі.

Зазначив, що сторони також домовились, що в разі, коли позичальник не поверне позичені кошти у встановлений вимогою строк, позикодавець вважається таким, що набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а позичальник втратив право власності на вказану квартиру та позикодавець набув право власності на нежитлове приміщення літ. Б розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150 кв м, а позичальник втратив право власності на вказане нежитлове приміщення.

Вказав, що 24 квітня 2006 року між ним, ОСОБА_2 та ТОВ «Баго» (підрядник) укладено трьохсторонній договір № 24-04-2006 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту. Факт виконання ремонтно-будівельних робіт підтверджується актом виконаних робіт.

23 травня 2017 року він особисто, під розпис вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення суми позики, в якій вимагав сплатити борг протягом семи днів, в строк до 31 травня 2017 року та попередив про наслідки невиконання вимоги. Проте, у визначений вимогою строк відповідачка не здійснила належного виконання договору та не повернула суму позики, чим порушила умови договору позики.

Просив визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв м, житловою площею 52,5 кв м, що складається з трьох житлових кімнат, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1111785; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,2 кв м, житловою площею 39,00 кв м, що складається з двох житлових кімнат, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14537114; визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення літ. Б розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150 кв м; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5555,00 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв м, житловою площею 52,5 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1111785; визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,2 кв м, житловою площею 39,00 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14537114; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення літ. «Б», розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив №11, площею 150,0 кв м; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5555,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, постановити окрему ухвалу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 03 травня 2006 року між первинним кредитором Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1031, із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 59 000,00 доларів США із цільовим призначенням для ремонту та облаштування житла та зобов`язалась в порядку і на умовах визначених договором повернути кредит, виплачувати відсотки за його користування, сплачувати неустойку в сумі та у строки визначені умовами договору та графіком платежів.

Разом з тим, не зважаючи на те, що банк за умовами кредитного договору виконав взяті на себе зобов`язання та надав ОСОБА_2 обумовлені договором кошти, остання у порушення умов договору своїх зобов`язань належним чином не виконувала, що призвело до того, що станом на 20 вересня 2010 року у неї утворилась заборгованість за кредитом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі №2-90/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54846,55 доларів США, що еквівалентно 434340,80 грн та 23665,78 грн за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та по комісійній угоді за кредитним договором, а всього стягнуто 458006,58 грн; понесені судові витрати за сплату судового збору 1700,00 грн та за сплату за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн, а всього стягнуто судових витрат 1820,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі №2-90/11 встановлено окрім іншого те, що боржник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував належним чином внаслідок чого виникла заборгованість, у розмірі 54846,55 доларів США та 23665,79 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 липня 2013 року замінено стягувача ПАТ «Акціонерний комерційний Промислово-інвестиційний банк» правонаступником ТОВ «Кредитні ініціативи».

19 червня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. відкрито виконавче провадження АСВП №62385992 з примусового виконання виконавчого листа №2-90/2011 виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 14 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54 846,55 доларів США, що еквівалентно 434 340,80 грн та 23 665,78 грн, судовий збір 1700,00 грн, за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн.

Майно ОСОБА_2 було арештовано в рамках виконавчих проваджень, в тому числі були також арештовані і квартири за АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Стягувачем у виконавчому проваджені №50792944 є саме ТОВ «Кредитні ініціативи».

Вказав, що 12 липня 2024 року приватним виконавцем проведено опис двох об`єктів нерухомого майна що належать ОСОБА_2 , а саме описано квартири АДРЕСА_3 ти АДРЕСА_2 . Опис майна здійснювався на підставі відомостей які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності саме двох квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Поряд з цим, 05 серпня 2024 року ОСОБА_2 надала приватному виконавцеві Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 253429343 від 20 квітня 2021 року, згідно відомостей якого вбачається що ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна, що складається з двоповерхового будинку літ. А загальною площею 182,3 кв м, житловою площею 103,5 кв м, гараж літ. Б, альтанка літ. В; огорожа №1-3; замощення ОСОБА_3 власності зареєстровано 21 грудня 2020 року.

Підставою для реєстрації права власності слугували: витяг з ДРРПННМ про реєстрацію права власності, серія та номер: 108550674, виданий 21 грудня 2017 року, видавник: Чернівецька міська рада; витяг з ДРРПННМ про реєстрацію права власності, серія та номер: 108591322, виданий 21 грудня 2017 року, видавник: Чернівецька міська рада; висновок щодо технічної можливості об`єднання об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 15/11, виданий 20 листопада 2020 року, видавник: ДП «Буковинська управляюча компанія» Бюро технічної інвентаризації; рішення суду, серія та номер: справа №629/2263/17, виданий 30 жовтня 2017 року, видавник: Лозівський міськрайонний суд Харківської області; відомості з ДЗК, серія та номер: 31832500, виданий 21 грудня 2020 року, видавник: Державний земельний кадастр; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЧВ47, видавник: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Документ отримано з ЄРД; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 18 січня 2021 року, видавник: ДП «Буковинська управляюча компанія».

Зі змісту витягу щодо технічної можливості об`єднання об`єкта нерухомого майна №15/11 від 20 листопада 2020 року вбачається, що такий надано по двох об`єктах майна квартирі АДРЕСА_3 загальною площею 72,6 кв м, в тому числі житловою 52,2 кв м (три житлові кімнати) та квартири АДРЕСА_5 . Також констатовано, що склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси домоволодіння літ. «А» загальною площею 182,3 кв м, у тому числі житловою 103,5 кв м, гараж літ. «Б», альтанка літ. «В», огорожа №1-3, змощення І за адресою АДРЕСА_6 .

Вважав, що з вказаного достеменно вбачається, що двоповерховий будинок літ. А загальною площею 182,3 кв м, житловою площею 103,5 кв м, гараж літ. Б, альтанка літ. В; огорожа №1-3; замощення І, власником якого став ОСОБА_1 є новоутвореним об`єктом майна, утворення якого відбулось шляхом об`єднання квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 що належать ОСОБА_2 . Утворення нового об`єкту нерухомого майна за новою адресою дало змогу ОСОБА_1 здійснити його первинну реєстрацію, що по своїй суті являлось вже повторною реєстрацією обох спірних квартир.

Вказав, що записи про реєстрацію в державному реєстрі нерухомого майна на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 не виключені, що і дало приватному виконавцеві можливість встановити це майно та здійснити його опис.

Також однією з підстав, яка дала змогу штучно створити новий об`єкт нерухомого майна та зареєструвати його в Державному реєстрі речових прав ,було рішення суду по справі № 629/2263/17, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за ним, зокрема, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв м, житловою площею 52,5 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1111785 та на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,6 кв м, житловою площею 52,5 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого, загальною площею 73,2 кв м, житловою площею 39,00 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14537114.

Вважав, що набуття права власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 ОСОБА_1 має штучний характер, реалізовано сторонами для введення в оману кредиторів та з метою уникнення від звернення стягнення на це майно, судовий спір у справі №629/2263/17 ініційовано тільки у зв`язку з наявністю судового рішення по справі №2-90/2011 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, та арештів на належне їй нерухоме майно, в тому числі і на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Посилався на те, що наявність даного судового рішення порушує права ТОВ «Кредитні ініціативи» у зв`язку з тим, що товариство є стягувачем у виконавчому проваджені відносно ОСОБА_2 і має намір задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок реалізації нерухомого майна квартир за АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Однак, незаконно створені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обставини подвійної реєстрації права власності на об`єкти майна (квартир) утрудняє його реалізацію та фактично робить її неможливою. Також наявність подвійної реєстрації на об`єкти нерухомості дає змогу ОСОБА_1 ініціювати в подальшому безліч судових спорів, зокрема ОСОБА_1 вже подав до Першотравневого районного суду м. Чернівці позов (справа №725/7716/24) про зняття арешту з майна, предметом якого являються спірні квартири.

Вважав, що ТОВ «Кредитні ініціативи» мало бути залучено до участі у справі №629/2263/17, так як даним спором вирішувалось питання набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, яке мало бути реалізовано в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

Зазначив, що у відповіді на адвокатський запит Голова правління ГБК-11 вказав, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 ніколи не володіли і не володіють будь-яким нерухомим майном гаражно-будівельного кооперативу №11. Більш того вказано, що реалізації рішення суду по справі №629/2263/17 ОСОБА_1 не здійснювалось, право власності на нерухомість ним не оформлювалась, рішення суду керівним органам кооперативу не пред`являлось, жодної інформації про таке рішення суду в керівництва кооперативу не існує.

Таким чином підсудність у цій справі створена штучно так як ОСОБА_2 ніколи не володіла нежитловим приміщення літ. Б розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150,0 кв м.

Посилався на те, що спір щодо визнання права власності по справі №629/2263/17 не мав на меті захист прав чи інтересів ОСОБА_1 , а був ініційований за попередньою змовою з ОСОБА_2 для вчинення подвійної реєстрації об`єктів нерухомості, що дає змогу ОСОБА_2 уникнути від звернення стягнення на її майно в рамках виконавчого провадження.

Вважав, що судове рішення у справі №629/2263/17 підлягає скасуванню через порушення правил територіальної юрисдикції, через незалучення ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки цим рішенням вирішено питання про інтереси товариства та у зв`язку з тим, що такий спір ініційовано за попередньою змовою позивача з відповідачем, які подали до суду сфальсифіковані докази.

02 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою, 04 вересня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд», 18 вересня 2024 року та 14 жовтня 2024 року поштою від ОСОБА_1 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких позивач вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що адвокат Білоцерковець Ю.С. не має повноважень представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Вказав, що спірне майно ніколи не перебувало в іпотеці у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». До 2015 року квартири перебували в іпотеці у ТОВ «Кей Колект», після повного розрахунку з кредитором з майна було знято обтяження іпотекою та одним з кредиторів, а саме ним не подано позову про стягнення заборгованості за рахунок майна, крім того на майно не було накладено арештів. Зазначив, що належних та допустимих доказів штучності спору представник апелянта не надав.

02 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою та 26 вересня 2024 року поштою від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що адвокат Білоцерковець Ю.С. не має повноважень представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Зазначила, що спірне майно ніколи не перебувало в іпотеці у апелянта.

29 січня 2025 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою та 10 лютого 2025 року поштою від ОСОБА_2 надійшли доповнення до відзиву, в яких вона вказує, що в апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» посилався на рішення у справі № 725/6951/18 від 14 квітня 2021 року, однак по вказаній справі ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим виконавче провадження по ньому № 75525321 закрито та припинені всі арешти майна боржника.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договорами позик від 03 жовтня 2005 року та від 17 квітня 2006 року не виконала, не повернула позивачу грошові кошти в обумовлений договорами строк. Оскільки боргові зобов`язання забезпечувалися належними ОСОБА_2 на праві власності квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення літ. Б розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150 кв м, які сторони договорів погодили передати у власність ОСОБА_1 у разі не повернення грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти у розмірі 60000,00 доларів США, що станом на день складання розписки становило 303000,00 грн за офіційним курсом НБУ.

Згідно з п. 2.5. договору, позика за цим договором надається для фінансування ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.6 передбачено, що позика за цим договором може надаватися позикодавцем позичальнику також шляхом прямого фінансування позичальником ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.1 передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю готівкою на першу вимогу позикодавця у розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Пунктом 4.4 договору сторони узгодили, що в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений вимогою строк, позикодавець вважається таким, що набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а позичальник втратив право власності на дану квартиру, та позикодавець набув право власності на нежитлове приміщення літ. «Б», розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150,0 кв м, а позичальник втратив право власності на дане нежитлове приміщення.

Умовами пункту 7.4. договору сторони домовилися про збільшення тривалості строку позовної давності на підставі ст. 259 ЦК України, шляхом збільшення до 15 років (а.с.8-10 том 1).

07 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено та підписано розписку про отримання суми вищевказаної позики (а.с.11 том 1).

07 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «БАГО» (підрядник) укладено трьохсторонній договір № 07-10-2005 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту, предметом якого є те, що замовник доручає, а підрядник в межах договірної ціни (303 000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ складає 60 000,00 доларів США) виконує власними або, після погодження із замовником, залученими силами та засобами всі передбачені договором роботи на об`єкті (квартира АДРЕСА_1 ), забезпечує необхідну якість робіт у відповідності до ДБН, ДСТУ, БНіП та інших нормативних документів, здає їх в обумовлені строки замовнику з передачею всієї виконавчої документації, усуває зауваження та дефекти, допущені з його вини, протягом гарантійного строку експлуатації об`єкту, а замовник зобов`язується передати підряднику фронт робіт, прийняти їх, а інвестор забезпечити оплату роботи (а.с.18-23 том 1).

07 жовтня 2006 року ТОВ «БАГО» та ОСОБА_2 складено акт виконаних робіт за договором № 07-10-2005 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту від 07 жовтня 2005 року (а.с.97 том 1).

22 травня 2017 року ОСОБА_1 особисто, під розпис вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення суми позики, в якій вимагає від ОСОБА_2 сплатити борг протягом семи днів, в строк до 30 травня 2017 року включно та попередив про наслідки невиконання вимоги, передбачені п. 4.4. договором від 03 жовтня 2005 року (а.с.12).

17 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США, що станом на день складання розписки складало за офіційним курсом НБУ 252500,00 грн.

Згідно п. 2.5. даного договору, позика за цим договором надається для фінансування ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_2 .

Пунктом 2.6 передбачено, що позика за цим договором може надаватися позикодавцем позичальнику також шляхом прямого фінансування позичальником ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_2 .

Пунктом 3.1 передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю готівкою на першу вимогу позикодавця у розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Пунктом 4.4 договору сторони узгодили, що в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений вимогою строк, позикодавець вважається таким, що набув права власності на квартиру АДРЕСА_2 , а позичальник втратив права власності на дану квартиру, та позикодавець набув право власності на нежитлове приміщення літ. «Б», розташоване за адресою: Харківська область, м. Лозова, гаражно-будівельний кооператив № 11, площею 150,0 кв м, а позичальник втратив право власності на дане нежитлове приміщення.

Умовами пункту 7.4. договору сторони домовилися про збільшення тривалості строку позовної давності на підставі ст. 259 ЦК України, шляхом збільшення до 15 років (а.с.13-15 том 1).

24 квітня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено та підписано розписку про отримання суми вищевказаної позики (а.с.16 том 1).

24 квітня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «БАГО» (підрядник) було укладено трьохсторонній договір № 24-04-2006 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту, предметом якого є те, що відповідач доручає, а підрядник, в межах договірної ціни (252 500,00 грн, що за офіційним курсом НБУ складає 50 000,00 доларів США) виконує власними або, після погодження із замовником, залученими силами та засобами всі передбачені договором роботи на об`єкті (квартира АДРЕСА_2 ), забезпечує необхідну якість робіт у відповідності до ДБН, ДСТУ, БНіП та інших нормативних документів, здає їх в обумовлені строки замовнику з передачею всієї виконавчої документації, усуває зауваження та дефекти, допущені з його вини, протягом гарантійного строку експлуатації об`єкту, а замовник зобов`язується передати підряднику фронт робіт, прийняти їх, а інвестор оплатити роботи (а.с.24-29 том 1).

07 жовтня 2006 року ТОВ «БАГО» та ОСОБА_2 складено акт виконаних робіт за договором № 24-04-2006 на виконання ремонтно-будівельних робіт з поточного ремонту від 24 квітня 2006 року (а.с.98 том 1).

23 травня 2017 року ОСОБА_1 особисто, під розпис вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення суми позики, в якій вимагає від ОСОБА_2 сплатити борг протягом семи днів, в строк до 31 травня 2017 року включно та попередив про наслідки невиконання вимоги, передбачені п. 4.4. договором від 17 квітня 2006 року (а.с.17).

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 25 листопада 2002 року є власницею квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв м, житловою площею 52,5 кв м (а.с.35-37, 95-96 том 1).

ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 130/3 від 28 лютого 2006 року є власницею квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 73,2 кв м, житловою площею 39,0 кв м (а.с.41-45,95-96 том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року ОСОБА_2 придбала капітальний кам`яний гараж комплексно обладнаний устаткуванням для ремонту автомобілів, розташований в ГБК-11 м. Лозова (а.с.55 том 1).

Разом з апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надало до суду апеляційної інстанції наступні документи:

кредитний договір № 1031 укладений 03 травня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_2 , з урахуванням договору про внесення змін № 356 від 06 березня 2008 року, остання отримала кредит в розмірі 59 000,00 доларів США, що еквівалентно 297 950,00 грн, зі сплатою 13% річних, комісії в розмірі 0,1%, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 01 травня 2016 року;

рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» про визнання недійсними кредитного договору № 1031 від 03.05.2006 року із змінами та додатками № 1607 від 24.09.2008 року до нього та договору іпотеки від 03.05.2006 року, яким первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54846,55 доларів США, що еквівалентно 434340,80 грн та 23665,78 грн за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та по комісійній угоді за кредитним договором, а всього стягнуто 458006,58 грн; понесені судові витрати за сплату судового збору 1700,00 грн та за сплату за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн, а всього стягнуто судових витрат 1820,00 грн; в позові ОСОБА_2 відмовлено;

виконавчий лист № 2-90/2011 виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54 846,55 доларів США, що еквівалентно 434 340,80 грн та 23 665,78 грн, судовий збір 1700,00 грн, за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн;

ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 липня 2013 року у справі № 727/5874/13-ц про заміну публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-Інвестиційний банк» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» у виконавчому провадженні № 31427970 з виконання виконавчого листа № 2-90/2011, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 14 лютого 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу;

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 108550674 від 21 грудня 2017 року відповідно до якого ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року у справі № 629/2263/17;

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 108591322 від 21 грудня 2017 року відповідно до якого ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року у справі № 629/2263/17;

довіреність від 04 вересня 2018 року, яка видана ОСОБА_1 , якою уповноважив зокрема, і ОСОБА_2 , управляти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном: квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 .

постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 725/6951/18, якою залишено без зміно постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 вересня 2019 року, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, задоволено вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» за договором між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», та ОСОБА_2 кредиту від 03 травня 2006 року №1031 в розмірі 104753,09 доларів США, що складаються з кредиту в сумі 45224,00 долари США, відсотків в сумі 59529,09 доларів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення (магазин) загальною площею 158,3 кв м, який знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_7 у спосіб проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» про відкриття виконавчого провадження, яке отримано приватним виконавцем 19 червня 2020 року, за виконавчим листом № 2-90/2011 виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54 846,55 доларів СІНА, що еквівалентно 434 340,80 грн та 23 665,78 грн, судовий збір 1700,00 грн, за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн;

технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_6 від 28 жовтня 2020 року;

висновок щодо технічної можливості об`єднання об`єкта нерухомого майна № 15/11 від 20 листопада 2020 року, наданий ДП «Буковинська управляюча компанія» Бюро технічної інвентаризації, видане ОСОБА_1 про те, що технічна характеристика квартири АДРЕСА_3 та технічна характеристика квартири АДРЕСА_2 . Загальна та житлова площі будинку змінилась за рахунок врахування площі підвалу, врахування площ сходових кліток та незначного перепланування, яке не потребує здачі в експлуатацію. склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси домоволодіння літ. А загальною площею 182,3 кв м, у тому числі житловою площею 103,5 кв м, гараж літ. Б, альтанка літ. В, огорожа № 1-3, замощення І за адресою: АДРЕСА_6 . За технічними характеристиками об`єкт може бути об`єднано;

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 253429343 від 20 квітня 2021 року відповідно до якого ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який складається з двоповерхового будинку літ. А, загальною площею 182,3 кв м, житловою площею 103,5 кв м, гараж літ. Б, альтанка літ. В, огорожа № 1-3, замощення І за адресою: АДРЕСА_6 , дата державної реєстрації 21 грудня 2020 року; підстава для державної реєстрації: витяг з ДРРПННМ про реєстрацію права власності, серія та номер: 108550674, виданий 21 грудня 2017 року, видавник: Чернівецька міська рада; витяг з ДРРПННМ про реєстрацію права власності, серія та номер: 108591322, виданий 21 грудня 2017 року, видавник: Чернівецька міська рада; висновок щодо технічної можливості об`єднання об`єкта нерухомого майна, серія та номер: 15/11, виданий 20 листопада 2020 року, видавник: ДП «Буковинська управляюча компанія» Бюро технічної інвентаризації; рішення суду, серія та номер: справа №629/2263/17, виданий 30 жовтня 2017 року, видавник: Лозівський міськрайонний суд Харківської області; відомості з ДЗК, серія та номер: 31832500, виданий 21 грудня 2020 року, видавник: Державний земельний кадастр; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЧВ47, видавник: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Документ отримано з ЄРД; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 18 січня 2021 року, видавник: ДП «Буковинська управляюча компанія»;

лист приватного виконавця № 54578 від 07 серпня 2024 року, в якому зазначено, що на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП № 62385992 з примусового виконання виконавчого листа № 2-90/2011 виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна боржнику на праві власності належить наступне нерухоме майно, а саме: квартира. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 ; квартира. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 . 12 липня 2024 року приватним виконавцем проведено опис вищевказаного нерухомого майна. 05 серпня 2024 року боржник ОСОБА_2 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження АСВП №62385992 повідомила, що квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_2 на праві власності їй не належать та надала наступні документи: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 253429343 від 20 квітня 2021 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108550674 від 21 грудня 2017 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108591322 від 21 грудня 2017 року. Згідно вищевказаних документів описане приватним виконавцем майно належить на праві власності ОСОБА_1 ;

повідомлення голови правління ГБК-11, в якому зазначено про те, що у власності або користуванні ОСОБА_2 на дату надання цієї відповіді не перебуває жодного нерухомого об?єкту, який має відношення до гаражно-будівельного кооперативу № 11. Серед числа власників та користувачів приміщень та інших об?єктів нерухомого майна гаражно-будівельного кооперативу №11 така особа як ОСОБА_2 ніколи не значилась, в тому числі і за період 2004-2017 роки. У власності або користуванні ОСОБА_1 на дату надання цієї відповіді не перебуває жодного нерухомого об?єкту, який має відношення до гаражно-будівельного кооперативу №11. Серед числа власників та користувачів приміщень та інших об?єктів нерухомого майна гаражно-будівельного кооперативу №11 така особа як ОСОБА_1 ніколи не значився, в тому числі і за період 2004-2017 роки. Зазначено, що в межах гаражно-будівельного кооперативу №11, не існує нежитлового приміщення літ. «Б» або нежитлове приміщення літ. «Б» з .... року перебуває у власності іншої особи, а не ОСОБА_2 або ОСОБА_1 відомості про власника надати у відповіді не можливо, так як це є конфіденційною інформацією і така не може бути надана без згоди власника. Керівні органи кооперативу не обізнані про існування рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.10.2017 року по справі № 629/2263/17. Вперше про таке рішення стало відомо з адвокатського запиту. Жодної додаткової інформації про вказане рішення надати не можливо через відсутність такої;

інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 384922199 від 30 червня 2024 року, відповідно до якої 09 червня 2016 року зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 34673875 виданий 07 червня 2016 року чернівецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечуючи проти апеляційної скарги стверджували, що апеляційна скарга подана неналежним представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», однак матеріали справи містять документи на представлення інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» адвокатом Білоцерковець Ю.С., зокрема, ордер на надання правничої допомоги серії АО № 1140084 від 27 серпня 2024 року, копії договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2023 року, договору про внесення змін № 1 від 24 вересня 2024 року до договору про надання правничої допомоги, які укладені від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в особі керівника Конька А.О. та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» є Конько А.О. (а.с.257,265,266,271277 том 2).

Вказані документи були подані за допомогою системи «Електронний суд» та скріплені електронним підписом, отже оформлені належним чином, що відповідає висновку Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 483/346/24 (провадження № 61-13383св24).

Таким чином, вказані документи у відповідності до вимог ч.4 ст.62 ЦПК України підтверджують повноваження адвоката Білоцерковець Ю.С., як представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Виходячи з наведеного, у суду апеляційної інстанції відсутні сумніви щодо того, що адвокат Білоцерковець Ю.С. не має повноважень представляти інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Посилання Дорошенка О.О. та ОСОБА_2 на те, що представник товариства діє на підставі довіреності від 01 листопада 2023 року № 234254 є безпідставними, оскільки адвокат Білоцерковець Ю.С. представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в даній справі на підставі відповідного ордеру, а не на підставі довіреності, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.62 ЦПК України.

ОСОБА_1 та Тимчук В.Д. заперечуючи проти апеляційної скарги посилалися на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» пропустило строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки апелянт знав про оскаржуване рішення ще у 2020 році, оскільки приватний виконавець Кондрюк К.О. повідомляв товариство про все майно ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 було подано приватному виконавцю інформаційні довідки № 233734177 та № 233733660 від 23 листопада 2020 року, в яких зазначено, що власником спірних квартир є ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення.

Між тим ці обставини самі по собі про обізнаність Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про ухвалення оскаржуваного рішення не свідчать.

Як вбачається з матеріалів справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не брало участі в даній справі в суді першої інстанції, а про оскаржуване рішення суду товариство дізналось з листа приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк К.О. № 54578 від 07 серпня 2024 року, в якому зазначено, що 05 серпня 2024 року боржник ОСОБА_2 повідомила, що спірні квартири на праві власності їй не належать, а належать ОСОБА_1 та надала приватному виконавцю витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 253429343 від 20 квітня 2021 року, № 108550674 від 21 грудня 2017 року, № 108591322 від 21 грудня 2017 року. Також приватний виконавець Кондрюк К.О. надав зазначені витяги Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Ознайомившись з наданими приватним виконавцем документами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» дізналось про оскаржуване рішення суду першої інстанції. Вказані причини пропуску строку судом апеляційної інстанції визнано поважними, у зв`язку з чим Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» поновлено такий строк, про що зазначено в ухвалі Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували на те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Проте, колегія суддів не може погодитись з даними доводами, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України)

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити позивачу у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.

Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) міститься висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54846,55 доларів США, що еквівалентно 434340,80 грн та 23665,78 грн за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та по комісійній угоді за кредитним договором, а всього стягнуто 458006,58 грн; понесені судові витрати за сплату судового збору 1700,00 грн та за сплату за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в сумі 120,00 грн, а всього стягнуто судових витрат 1820,00 грн.

На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 2-90/2011 від 14 лютого 2012 року, який неодноразово було пред`явлено до примусового виконання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 липня 2013 року у справі № 727/5874/13-ц замінено Публічне акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-Інвестиційний банк» правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» у виконавчому провадженні № 31427970 з виконання виконавчого листа № 2-90/2011, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці 14 лютого 2012 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу.

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» подав приватному виконавцю заяву про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-90/2011 виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці та 19 червня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62385992.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11 було частково виконано в примусовому порядку, а саме проведені електронні торги 09 червня 2021 року на суму 76 900,00 грн, 09 липня 2021 року на суму747 475,10 грн та 05 липня 2024 року на суму 642 000,00 грн.

Також матеріали справи свідчать про те, що листом № 54578 від 07 серпня 2024 року приватний виконавець повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» про те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна боржнику на праві власності належить наступне нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 ; квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 . 12 липня 2024 року приватним виконавцем проведено опис вищевказаного нерухомого майна. Однак, 05 серпня 2024 року боржник ОСОБА_2 повідомила приватного виконавця про те, що вказані квартири на праві власності їй не належать, а належить ОСОБА_1 , зокрема, на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року у справі № 629/2263/17.

Таким чином, виконавчий лист № 2-90/2011 виданий 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці було пред`явлено до примусового виконання неодноразово.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наполягають на тому, що спірне нерухоме майно взагалі не перебувало під арештом на забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи». Між тим, зазначені доводи спростовуються відомостями з державного реєстру речових прав, згідно яких 09 червня 2016 року зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 34673875 виданий 07 червня 2016 року Чернівецьким міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області (а.с.204 том 1). Стягувачем у виконавчому проваджені №50792944 було Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», що вбачається із відомостей АСВП.

Наразі виконавче провадження № 62385992 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11 не закінчено, тобто зазначене рішення в повному обсязі не виконано.

Про наявність невиконаного судового рішення ОСОБА_2 було достеменно відомо, що також нею не спростовується.

Однак судом першої інстанції не враховано, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, затвердження мирової угоди) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

По своїй суті застосування конструкції позову про визнання права власності у зв`язку із неповерненням грошових коштів за розпискою всупереч її призначенню та/або на шкоду кредитору є нерозумним та недопустимим. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню та/або на шкоду кредитору, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що визнання права власності у зв`язку із невиконанням боргового зобов`язання не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення. Боржниця, проти якої ухвалене судове рішення про стягнення боргу ще у 2011 році, за встановлених обставин, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки перехід права на майно порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржниці. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що сторони у справі зловживали матеріальним правом для уникнення примусового виконання зобовязань ОСОБА_2 , зокрема і рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11.

Суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржене рішення місцевого суду безпосередньо впливає на права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», як стягувача (кредитора) за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11, так як перешкоджає примусовому виконанню рішення суду шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_2 .

Таким чином, у справі, що переглядається, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору позики) цивільно-правовий інструментарій (договори позики) використовували для ухилення від повернення боргу ОСОБА_2 за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, оцінивши дії сторін стосовно визнання права власності у зв`язку із невиконанням боргового зобов`язання як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» й ухилення від повернення боргу за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом, врахувавши, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що спірне майно не перебувало в іпотеці у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», а було предметом іпотеки за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та на підставі позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки перебували у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в період з 24 листопада 2015 року по 26 червня 2017 року, колегія суддів до уваги не приймає.

Дійсно, за договорами іпотеки від 02 грудня 2005 року та 03 травня 2006 року, укладених між АКБ «Украсиббанк» та ОСОБА_2 , остання передала в іпотеку банку спірні квартири, в забезпечення виконання кредитних договорів № 219/225/05 від 02 грудня 2005 року та № 0 від 03 травня 2006 року.

В подальшому, а саме 12 грудня 2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу №1 та Договору про відступлення прав за договорами іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитним та іпотечним договорами відповідно.

У зв`язку із порушенням ОСОБА_2 умов кредитних договорів, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, ТОВ «Кей-Колект» як новий кредитор, скористався своїм правом на задоволення своїх вимог, звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що передбачено умовами іпотечних договорів та Законом України «Про іпотеку», а саме: 24 листопада 2015 року ТОВ «Кей-Колект» набуло у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , а також - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 .

У зв`язку із зазначеним у Державному реєстрі іпотек 24 листопада 2015 року внесено відомості про припинення іпотек.

В подальшому рішеннями Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 червня 2017 року у справах № 725/3813/16-ц та № 725/3809/16-ц визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 24 листопада 2015 року про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., яка складається з 3-х кімнат; визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 24 листопада 2015 року про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 39 кв.м., яка складається з 3-х кімнат. Вказані судові рішення набрали законної сили та чинні.

Дійсно, іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 цього Закону).

Між тим, оскільки, за твердженнями ОСОБА_2 її зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» виконані, то Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не позбавлено можливості на звернення стягнення на спірне майно для задоволення своїх вимог за рахунок цього майна.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що будь-які вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 є недійсними в силу ст.36 Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотекодержателем було звернуто стягнення на іпотечне майно.

При цьому слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2023 року у справі № 638/9417/21 (провадження № 61-3199св23) зазначено, що: «у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Велика Палата Верховного Суду вважала, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим самим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на переданий боржником предмет іпотеки, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

Отже, з огляду на наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо виконання кредитного договору забезпечено іпотекою та кредитор реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, то після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними у зв`язку з припиненням зобов`язань за кредитним договором внаслідок його виконання.

Під завершенням процедури позасудового врегулювання, якщо звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем, потрібно розуміти державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки, що є забезпеченням за основним зобов`язанням.

Однак, припиненням зобов`язання за кредитним договором внаслідок його виконання було б в разі позасудового порядку врегулювання Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» питання щодо виконання боржником основного зобов`язання. В свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не було звернуто стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, майно було реалізовано в ході виконавчого провадження, отже зобов`язання між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» не є припиненими.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2011 року у справі № 2-90/11 стягнуто 434 340,80 грн і це рішення виконано за рахунок звернення стягнення на майно ОСОБА_2 на загальну суму 1 466 075,00 грн.

Між тим, вказане спростовується змістом судового рішення, згідно якого з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Чернівці» стягнуто, зокрема, заборгованість за кредитним договором № 1031 від 03 травня 2006 року із змінами № 1607 від 24 вересня 2008 року у розмірі 54846,55 доларів США, що еквівалентно 434340,80 грн та 23665,78 грн за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та по комісійній угоді за кредитним договором.

При стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, а саме у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення».

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована сума саме в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а у боржника існує обов`язок виконати зобов`язання саме в іноземній валюті (доларах США), а не у національній валюті України гривні.

Дійсно, в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-90/11, виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці, приватним виконавцем 09 червня 2021 року, 09 липня 2021 року та 05 липня 2024 року складено акти про проведені електронні торги, за якими продано на електронних торгах нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме об`єкт незавершеного будівництва, загальною площею 93,20 кв м, земельна ділянка площею 0,0329 га, кадастровий номер :01:001:0106, земельна ділянка площею 0,100 га кадастровий номер :01:001:0105 за адресою: АДРЕСА_10 , з ціною продажу 76 900,00 грн, що еквівалентно 2829,66 доларів США; нежитлове приміщення, магазин, за адресою: АДРЕСА_7 з ціною продажу 747 175,10 грн, що еквівалентно 27 382,89 доларів США; земельна ділянка кадастровий номер :01:001:03, місцезнаходження: Чернівецька область, Герцаївський район, с. Остриця за цільовим призначенням для ведення особистого сільськогосподарського господарства, площа 0,2927 га з ціною продажу 642 000,00 грн, що еквівалентно 15 833,95 доларів США.

Між тим, матеріали справи свідчать про те, що виконавче провадження ВП № 62385992, яке відкрито на примусове виконання виконавчого листа № 2-90/11, виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці не закінчено, підстав стверджувати, що боржниця ОСОБА_2 виконала в повному обсязі судове рішення, немає, загальна сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за даним виконавчим документи становить 54 846,00 доларів США, а сукупна сума, яка отримана від реалізації майна боржниці у 2021 році та 2024 році не покрила суму заборгованості.

Посилання ОСОБА_2 на визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 725/6951/18 та у зв`язку з цим закриттю виконавчого провадження № 75525321, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року у справі № 725/6951/18, яка залишена без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 січня 2025 року, визнано виконавчий лист № 725/6951/18 виданий 11 листопада 2024 року Першотравневим районним судом м. Чернівці таким, що не підлягає виконанню.

Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що підставою для визнання виконавчого листа № 725/6951/18 виданий 11 листопада 2024 року Першотравневим районним судом м. Чернівці таким, що не підлягає виконанню, є те, що Першотравневим районним судом у справі №725/6951/18 видано два виконавчі листи на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», тобто процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа двічі з одного й того ж питання.

При цьому, колегія суддів зазначає, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 725/6951/18 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» задоволено частково, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 травня 2019 року скасовано, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, задоволено вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» за договором між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», та ОСОБА_2 кредиту від 3 травня 2006 року №1031 в розмірі 104753 доларів США 09 центів, що складаються з кредиту в сумі 45224 долари США, відсотків в сумі 59529 доларів США 09 центів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення (магазин) загальною площею 158,3 кв м, який знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_7 у спосіб проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 вересня 2019 року залишено без змін.

Таким чином, наразі постанова суду апеляційної інстанції є чинною та підлягає виконанню.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що виконавчий лист № 725/6951/18, виданий вперше 19 вересня 2019 року Першотравневим районним судом м. Чернівці, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» наголошує, що справа, яка є предметом цього апеляційного перегляду взагалі не підсудна Лозівському міськрайонному суду Харківської області.

Дійсно, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 на праві власності належало нежитлове приміщення літ. «Б» за адресою: Харківська область, м. Лозова, Гаражно-будівельний кооператив № 11, та доказів вартості цього приміщення.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 липня 2001 року ОСОБА_2 придбала капітальний кам`яний гараж комплексно обладнаний устаткуванням для ремонту автомобілів, розташований в ГБК-11 м. Лозова, а не нежитлове приміщення літ. «Б» площею 150 кв м в зазначеному кооперативі (а.с.55 том 1).

Матеріали справи містять непосвідчену ксерокопію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої особі з РНОКПП НОМЕР_1 належить гараж № НОМЕР_2 в Гаражно-будівельному кооперативі № 11 в м. Лозова Харківської області, а не нежитлове приміщення літ. «Б».

Між тим, у зазначеному витязі реєстраційний номер цього майна № 14537114 та дата прийняття рішення про його державну реєстрацію 19 квітня 2006 року збігається із реєстраційним номером та датою реєстрації квартири АДРЕСА_2 , що викликає сумніви у достовірності цього доказу (а.с.94,95-96 том 1).

Визначаючи вартість об`єктів нерухомого майна, що є предметом спору, суд першої інстанції прийняв до уваги довідку про вартість нерухомого майна № 9, видану 17 липня 2017 року директором Лозівської філії Універсальної біржі «Україна» Барбіна С.Ю., відповідно до якої згідно моніторингу цін щодо середньої вартості нежитлової будівлі в м. Лозова Харківської області, середня вартість 1 кв м нежитлової нерухомості складала 1940,00 грн. Відповідно середня вартість нежитлової будівлі площею 150 кв м складала 291 000,00 грн. Згідно моніторингу цін щодо середньої вартості квартир в АДРЕСА_8 та АДРЕСА_4 , середня вартість квартир складала 98 475,00 грн та 166 650,00 грн відповідно.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що особа, яка видала довідку про вартість майна є суб`єктом оціночної діяльності.

Таким чином, у суду першої інстанції не було достатньо даних для висновку, що дана справа підсудна Лозівському міськрайонному суду Харківської області.

Між тим, оскільки про непідсудність справи Лозівському міськрайонному суду Харківської області заявляє особа, яка не була учасником справи в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для направлення справи на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) у відповідності до ч.2 ст.378 ЦПК України.

Отже, маючи невиконані зобов`язання та діючи недобросовісно, ОСОБА_2 , уникаючи виконання свого зобов`язання, у непередбачений законом спосіб, що спрямований на порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», переоформила на позивача ОСОБА_1 спірне нерухоме майно.

В свою чергу, матеріали справи свідчать про те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-20/2011 виданого 14 лютого 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці відкрито та не закінчено, зобов`язання за ним не виконано.

Отже, оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», яке не було залучено до розгляду справи судом першої інстанції.

За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 6666,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом визнання права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судовий збір в розмірі 6666,00 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова