Справа № 645/5248/24
Провадження № 2/645/286/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Феленко Ю.В.,

за участю секретаря судових засідань Пастушенко К.Р.,

представника позивача за первісним позовом (представника відповідача за зустрічним) адвоката Дудника В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 за первісним позовом (представника позивача за зустрічним) адвоката Олійника Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, яким просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 19.04.2013 по теперішній час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 19.04.2013, довідкою Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області від 29.07.2016 та довідкою Посольства РФ в Україні від 01.02.2022. Перебуваючи у шлюбі він разом з ОСОБА_3 (далі за текстом Відповідач 1) за спільні кошти придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Придбане майно вони за домовленістю зареєстрували на Відповідача 1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.04.2016, згідно з яким ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Проте згодом сімейні відносини між позивачем та відповідачем 1 погіршилися, та його дружина без згоди позивача продала вищевказану квартиру ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Надалі 11.10.2019 ОСОБА_4 продала зазначену квартиру ОСОБА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.10.2019. Згодом ОСОБА_8 продала вищевказану квартиру ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.09.2020. Оскільки ОСОБА_2 згоди на продаж вказаної квартири не давав, він вважає, що дана квартира перебуває в чужому незаконному володінні, тому просить позовні вимоги задовольнити та повернути квартиру у спільну сумісну власність.

01.10.2024 надійшов відзив на первісну позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 , згідно якого вона підтвердила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 19.04.2013 по теперішній час. Також вказала, що вона разом з ОСОБА_2 за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . За спільною згодою вона зареєструвала вказану квартиру на себе. Згодом вона познайомилась з ріелтором ОСОБА_4 , яка запропонувала продати вищевказану квартиру за вигідною ціною. Відповідач 1 погодилась на пропозицію щодо продажу, при цьому згоди на продаж у чоловіка не питала. Зазначає, що ОСОБА_4 запевнила її, що згода її чоловіка на продаж квартири не потрібна. Таким чином, 04.12.2017 вона уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . За умовами договору вона зобов`язалася зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою всіх зареєстрованих осіб до 30.12.2017 та сплатити борги за комунальні послуги. Однак до 30.12.2017 вона сплатила лише частину боргів за комунальні послуги та не зняла з реєстраційного обліку свого племінника ОСОБА_9 (неповнолітню дитину-інваліда). При цьому вона отримала не всі кошти від продажу квартири від ОСОБА_4 , у зв`язку з чим зверталася до суду з позовом про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 04.12.2017. У вказаному позові їй було відмовлено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04.12.2017. Крім того, мати неповнолітнього племінника ОСОБА_9 ОСОБА_10 , зверталася до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2027, оскільки цей договір укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування, чим порушено права малолітньої дитини. Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25.05.2021 у задоволенні позову було відмовлено.

02.10.2024 надійшов відзив на первісну позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Олійника Б.І., який вказує, що ОСОБА_1 дійсно придбала квартиру АДРЕСА_1 шляхом укладення 26.09.2020 договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 .Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В. В.Вартість квартири на момент укладення договору становила 192640 грн. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, вона придбавала житло для власних потреб. Про попередніх власників та обставини, зазначені в заяві, вона нічого не знала. Позивач в позові зазначає, що з 19.04.2013 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 . Так, в матеріалах справи міститься копія документу з країни-агресора, без перекладу та апостилю, яка начебто свідчить про реєстрацію шлюбу позивача та відповідача ОСОБА_3 . Адвокат Олійник Б.І. має сумніви у достовірності долученого до матеріалів справи документу.Крім того, він вказує, що до матеріалів справи долучено довідку з Посольства РФ про те, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб в м. Курськ. Довідка була видана напередодні повномасштабної війни.На думку відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідач 1 завідомо розуміючи, що факт реєстрації шлюбу в країні-агресорі перевірити в Україні не буде можливості, тому вирішили реалізувати план по поверненню квартири у власність подружжя. Однак, вищевказаний шлюб, на який посилається позивач, не був легалізований на території України. Разом з тим, відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 20.04.2016 ОСОБА_3 зазначила, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, а також той факт, що квартира не перебуває у спільній сумісній власності. Також, адвокат Олійник Б.І. наголошує, що доказів у підтвердження конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач не надає. Отже, ОСОБА_2 мав знати про факт продажу вказаної квартири у 2017 році, однак звертається з позовом лише в 2024 році, з пропуском строків позовної давності. Так, строк перебігу позовної давності закінчився 04.12.2020, задовго до початку повномасштабної війни, а також до встановлення на території України карантину (12.03.2020 року).Крім того, задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено надмірний тягар.

Ухвалою суду від 11.09.2024 відкрито провадження у порядку загального позовного провадження по зазначеній справі та призначено підготовче судове засідання.

02.10.2024 представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Олійник Б.І. подав зустрічну позовну заяву від імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., якою просить поновити строк звернення з зустрічним позовом, визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , добросовісним набувачем об`єкту нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . В обґрунтування позовних вимог вказує, що має сумніви у достовірності копії свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_11 , яке не містить ні перекладу, ні апостилю. Звертає увагу, що шлюб, на який посилається позивач, не був легалізований в Україні і ОСОБА_1 не могла знати про обставини, які приховала відповідач 1. Вона не володіла інформацією про колишню власницю квартири та її ймовірного чоловіка. Крім того зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2016, ОСОБА_3 зазначила, що не перебуває у шлюбі. А в договорі купівлі-продажу від 04.12.2017 вона підтвердила те, що квартира не перебуває у спільній сумісній власності. На думку його клієнтки, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 завідомо розуміючи, що реєстрацію шлюбу, здійснену в країні-агресорі, перевірити в Україні не буде змоги, вирішили реалізувати план дій по поверненню квартири. Вважає, що його клієнтка правомірно набула право власності на спірну квартиру та є добросовісним набувачем. Разом з тим вважає, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом. У зв`язку з вищевикладеним просить вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити.

06.11.2024 ухвалою суду було поновлено строк на подання зустрічного позову, прийнято вищевказаний зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою суду від 02.12.2024 підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Крім того, ухвалою від 23.12.2024 було залишено без розгляду відповідь на відзив на первісний позов, поданий ОСОБА_2 .

Також, 08.01.2025 від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на первісну позовну заяву та відзив на зустрічний позов, в яких він просить поновити строк на їх подання. Суд вважає за можливим поновити строк на подання відповіді на відзив та відзиву на зустрічну позовну заяву та прийняти їх.

У вказаній відповіді позивач за первісним позовом зазначає, що свідоцтво про укладення шлюбу між ним та ОСОБА_3 від 19.04.2013 на час виникнення спірних правовідносин будь-якої легалізації в Україні не потребувало. У відповідь на доводи адвоката Олійника Б.І. про те, що в договорах купівлі-продажу від 20.04.2016 та від 04.12.2017 ОСОБА_3 зазначала, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі та підтверджує, що квартира не перебуває у спільній сумісній власності, позивач звертає увагу, що ОСОБА_3 не має ні належної освіти, ні належного життєвого досвіду з питань укладення нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості і у всьому покладалася на поради ОСОБА_4 . Вважає, що ОСОБА_4 скористалася некомпетентністю ОСОБА_3 та ввела її в оману. Також вважає строк позовної давності на звернення до суду з вищевказаним позовом не пропущений.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_2 заперечує проти задоволення зустрічного позову. Вважає, що визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача за зустрічним позовом.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу за його відсутності.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) - адвокат Дудник В.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав вимоги первісної позовної заяви, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, зазначених в первісному позові, відповіді на відзив, та відзиві на зустрічний позов.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_1 за первісним позовом (представник позивача за зустрічним) адвокат Олійник Б.І. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) заперечував проти задоволення позовних вимог по первісному позову з підстав, наведених у відзиві. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 з 2022 року проходить військову службу по мобілізації, тому відсутня в судовому засіданні. Також зазначив, що є дивним той факт, що позивач за первісним позовом має всі копії договорів купівлі-продажу вищевказаної квартири, тоді як міг отримати лише той договір, де стороною є ОСОБА_3 . Тому вважає, що в даному випадку здійснювалася якась схема з укладання удаваних правочинів, або присутні недобросовісні дії нотаріуса.

Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, що не з`явилися.

Суд, вислухавши представника позивача за первісним позовом (представника відповідача за зустрічним) адвоката Дудника В.В., представника відповідача ОСОБА_1 за первісним позовом (представника позивача за зустрічним) адвоката Олійника Б.І.,з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається з частин 1,2 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Як убачається з пунктів 1-5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В порядку частин 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про Міжнародне приватне право України" шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифіковану Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994, і яку було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою Беларусь 01.12.2022 на підставі Закону України №2783-ІХ від 01.12.2022, документи, що на території однієї з Договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без будь-якого іншого посвідчення.

За змістом частин 1-4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Аналогічні за змістом норми містяться в ст. 369 ЦК України.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовим розглядом встановлено, шо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб на території росії ще 19.04.2013, у підтвердження чого отримали свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , місце реєстрації Управління ЗАЦС адміністрації Центрального округа Курська, виданим керівником органу запису актів цивільного стану 19.04.2013. На підтвердження вказаної обставини позивач надав переклад вказаного свідоцтва з російської на українську мову, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цигіповою О.Г., реєстровий номер 5204 (а.с.161-163) та довідку, видану 01.02.2022 Посольством російської федерації в Україні (а.с.8). Як вже було зазначено вище, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, документи, що на території однієї з Договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без будь-якого іншого посвідчення. На момент укладення шлюбу -19.04.2013 вказана конвенція діяла. Однак, незважаючи на відсутність необхідності легалізації чи апостилювання вказаного свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вчинили жодних дій задля того, щоб відомості про реєстрацію вказаного шлюбу були відображені у відповідному реєстрі актів цивільного стану на території України. Отже, вказані особи розуміли, що факт перебування у шлюбі не буде відомий на території України.

Після чого, між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 20.04.2016 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого остання придбала в приватну особисту власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., реєстровий номер 425. Позивач був обізнаний про купівлю спірної квартири відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 20.04.2016, не заперечував проти укладення вищевказаного договору, та вказану обставину він підтверджує. Згідно п.6 абз. 4 вказаного договору «ПОКУПЕЦЬ» (відповідач 1) купує вказане майно не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, про що свідчить її заява від 20.04.2016 (а.с.9,10). Отже, такі умови договору були прийнятними як для ОСОБА_3 , так і для ОСОБА_2 .

04.12.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., реєстровий номер 6113, згідно якого відповідач 1 продала, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру за АДРЕСА_1 (а.с.11,12). З вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 (продавцю) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.04.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полехіною А.М., за реєстровим номером 425 (п.2 договору). Також, продавець засвідчив, що прав щодо цієї квартири на момент укладення договору у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає (п.6 договору). З п.9 договору вбачається, що до відома покупця ( ОСОБА_4 ) доведено зміст заяви продавця ( ОСОБА_3 ), що квартира не є спільною сумісною власністю. Відповідно до п.12 договору він цілком і повністю відповідає вільному волевиявленню сторін. Сторонам роз`яснено, що нотаріус не несе відповідальності у разі якщо сторони подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, подали недійсні та/або підробні документи, не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої вони звернулися (а.с.11).

Аналіз ч. 2 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що при укладенні договорів одним із подружжя, за загальним правилом, діє презумпція згоди другого з подружжя. «Інститут шлюбу» передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах , а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, дійсно в даному випадку, не була дотримана процедура отримання нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя. При цьому в позові ОСОБА_2 зазначає, що через погіршення відносин між ним та ОСОБА_3 , остання 04.12.2017 продала вищевказану квартиру ОСОБА_4 без його згоди. При цьому жодних доказів у підтвердження вказаної позиції не надає. Натомість, сторона позивача за первісним позовом зазначає причинами укладення договору купівлі-продажу від 04.12.2017 відповідачем 1 - відсутність належної освіти та належного життєвого досвіду з питань укладення нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. Крім того покладає відповідальність на ОСОБА_4 , якій було відомо про сімейний стан ОСОБА_3 , однак вона скористалася некомпетентністю та необачністю останньої. Суд зауважує, що для чіткого розуміння положень, зазначених в договорі купівлі-продажу, укладеному 04.12.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та роз`яснених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. при його посвідченні, не потрібна вища освіта та тим більше спеціальні знання. Отже, вказані висновки є безпідставними.

Разом з тим, ОСОБА_3 , вказує, що під час продажу квартири 04.12.2017 ОСОБА_4 , вона зобов`язалась зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, що зареєстровані у вказаній квартирі, та сплатити борги за комунальні послуги. Однак свої зобов`язання виконала не в повному обсязі, і ОСОБА_4 виплатила їй не всі кошти за квартиру. Тому відповідач 1 в 2017 році зверталася до суду про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за борговою розпискою. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №635/1131/18 їй було відмовлено. Крім того на розгляді Фрунзенського районного суду міста Харкова в 2021 році перебував позов ОСОБА_10 (матері неповнолітнього племінника ОСОБА_3 ) щодо визнання недійним договору купівлі-продажу спірної квартири від 04.12.2017. У вказаному позові також було відмовлено рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25.05.2021 у справі №645/5357/19. Судовий розгляд у вказаних справах здійснювався досить тривалий час, були неодноразові виклики ОСОБА_3 до суду. Отже, ОСОБА_2 , як її чоловік, мав бути обізнаний про судовий розгляд, проте своєї позиції не висловлював, з будь-якими заявами чи позовами до суду не звертався. Слід зазначити, що рішення у вищевказаних справах не містять жодного згадування про перебування вказаної квартири у спільній сумісній власності.

Зважаючи на характер сімейних правовідносин та значний проміжок часу, який пройшов з моменту укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири (04.12.2017), суд доходить висновку, що ОСОБА_2 був обізнаний про його укладення та не заперечував проти цього. Позивачем не доведено, що вказане майно вибуло з спільної сумісної власності без його волі. Крім того, позивач не зазначає, що кошти, отримані від продажу вказаної квартири були витрачені саме ОСОБА_3 , а не в інтересах сім`ї.

Через значний проміжок часу, а саме 11.10.2019 ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 , згідно з яким передала їй у власність вищевказану квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстровано в реєстрі за № 4742 (а.с.13).

Після чого, 26.09.2020 ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 4420 (а.с.14,15).

Отже, на даний час власником квартири є відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2020. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. Продаж здійснено за 192 640 грн. відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 15.09.2020 ТОВ "ЦЕНТР ЕКСПЕРТ ІІ". Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З матеріалів справи та пояснень адвоката Олійника Б.І. вбачається, що ОСОБА_1 придбала вказану квартиру для себе та володіє нею протягом останніх п`яти років. Про її попередніх власників їй нічого не було відомо. Таким чином, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Як вже було зазначено вище, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Таким чином, виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однак, суд вважає недоведеним факт відсутності волі позивача на укладення спірного договору купівлі-продажу.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Вказана позиція міститься в постанові КЦС ВС від 20 липня 2022 року у справі №757/39973/19-ц.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналогічна позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20).

Отже, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу 26.09.2020, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, реєстровий номер 4420, покладалась на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_1 , яка отримала квартиру АДРЕСА_1 , у власність, сплатила за нею 192 640 грн., користувалась нею протягом п`яти років як добросовісний набувач, не може відповідати за порушення, допущені іншими особами. В такому разі особа втрачає майно і сама змушена шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Слід зазначити, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст. 388 ЦК України має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення самостійного (чи зустрічного позову) про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (Постанова КЦС ВС від 29 липня 2022 року у справі № 757/13584/20-ц).

Отже, в даному випадку судом встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, та вказана обставина не потребує окремого звернення з позовом про визнання добросовісним набувачем.

Також, суд зауважує, що згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, ОСОБА_2 в первісному позові просить витребувати вищезазначену квартиру у спільну сумісну власність з відповідачем 1. При цьому ОСОБА_3 з окремими вимогами до суду не зверталася, зустрічного позову не подавала. У вказаній справі ОСОБА_3 має статус відповідача, отже, на думку суду, позовна вимога в частині витребування майна на користь відповідача 1, є порушенням принципу диспозитивності.

Разом з тим, відповідач 1 у відзиві вказує, що первісний позов визнає у повному обсязі. Однак, після укладення 04.12.2017 договору купівлі-продажу між нею та ОСОБА_4 квартира була відчужена ще два рази. На даний час власником квартири є ОСОБА_1 . Оскільки визнання позову ОСОБА_3 впливає на права та інтереси нинішнього власника квартири, суд відмовляє в прийнятті визнання позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного позову через його необґрунтованість, то відсутні підстави для застосування позовної давності. Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Тому суд не бере до уваги доводи адвоката Олійника Б.І. з приводу пропуску строку позовної давності.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачами за первісним та зустрічним позовом судових витрат.

Керуючись статтями 41,92 Конституції України, статтями 4, 12-13, 76, 81,141,259, 263, 264,265 ЦПК України, статтями 317,319,321,328,233,365,388,626,628,629 ЦК України, ст.65 Сімейного Кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

За первісним позовом:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ,

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_5 ;

відповідач ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_6 ;

відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_7 ,

представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Олійник Богдан Іванович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9390/10, РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: м.Київ.

За зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_7 ,

представник позивача адвокат Олійник Богдан Іванович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9390/10, РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: м.Київ.

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, адреса: м.Харків, вул. Холодногірська, буд. 7.

Повний текст рішення складено 14.02.2025.

Суддя