справа № 755/3774/22 головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
провадження № 22-ц/824/3058/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінської Єлізавети Павлівни про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінської Є.П., в якому просив:

визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений 02 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П, зареєстрований в реєстрі за №941;

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26 червня по 03 грудня 2019 року;

визнати об`єктами спільної сумісної власності сторін: майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , набуте на підставі попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 січня 2018 року Незнайком С.В.; квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, вартістю 1 475 463,92 грн; легковий автомобіль «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , вартістю 8 643 доларів США;

в порядку поділу майна визнати за відповідачем право власності на частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, вартістю частки 737 731,96 грн;

визнати за відповідачем право власності на легковий автомобіль «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , вартістю 8 643 доларів США, залишивши його в натурі відповідачу;

визнати за позивачем право власності на частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, вартістю частки 737 731,96 грн;

в порядку компенсації вартості частки легкового автомобіля «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , вартістю 8 643 доларів США стягнути з відповідача на користь позивача 4 321,50 доларів США.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 31 серпня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 26 червня 2019 року. Однак після розірвання шлюбу до 03 грудня 2019 року включно проживали з відповідачем разом та вели спільне господарство.

В період шлюбу та спільного проживання без реєстрації шлюбу було придбано майнове право на квартиру АДРЕСА_1 на підставі попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком С.В.

Крім того, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу після його фактичного розірвання було придбано легковий автомобіль «Hyndai Tucson», 2016 року випуску, вартістю 8 643,00 доларів США, який було оформлено на відповідача шляхом укладення 06 вересня 2019 року договору купівлі-продажу. Також придбано душеву кабіну «Андора VI брек» вартістю 18 771,00 грн, унітаз «Імпреза» вартістю 7 350,00 грн, душову систему з термостатом «Джулі» вартістю 16 320,49 грн, ламінат на підлогу вартістю 755 грн за кв.м, керамічну плитку «Саблацм вайт брілла» вартістю 438 грн за кв.м.

З метою недопущення звернення стягнення на спільне майно ще до укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири та автомобіля сторони уклали фіктивний договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П., зареєстрований в реєстрі за №941, в якому відображена неправдива інформація про набуття відповідачем майнових прав на квартиру за рахунок коштів, отриманих в результаті здійснення нею підприємницькою діяльністю, про отримання позивачем компенсації вартості частки квартири, що складає 737 731,96 грн., у розмірі 200 000,00 грн., що протирічить інформації про належність майнових прав відповідачу.

Після укладення зазначеного фіктивного договору та проведення позивачем цілого ряду ремонтних робіт у квартирі та придбання у спірну квартиру вишезазначеного майна, відповідач припинила стосунки.

Позивач вважає, що умови шлюбного договору порушують презумпцію спільності майна подружжя та позбавляють його право на частку майна, набуту у шлюбі.

Факт спільного проживання сторін після розірвання шлюбу підтверджують свідки. А спірна квартира та автомобіль придбані відповідачкою одразу після розірвання шлюбу за кошти спільного сімейного бюджету, а тому позивач просив в судовому порядку вирішити спір між сторонами.

Відповідач не визнала позовні вимоги. Пояснила, що після розлучення позивач почав проживати з іншою жінкою. З вересня 2019 року відповідач проживала з ОСОБА_3 . За договором поділу майна позивач хотів, щоб вона сплатила йому 200 000 грн., ці кошти нею сплачено. 05 листопада 2019 року позивач додатково написав заяву, що не буде претендувати на спірну квартиру.

Про наявність у позивача боргового зобов`язання перед АТ «Приватбанк» у розмірі 119 817,00 грн відповідач дізналась лише з матеріалів цивільної справи №697/1771/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 02 жовтня 2019 року та поділ спільного майна подружжя, яка розглядалась у Дніпровському районному суді м. Києва. Вказаний договір було укладено за взаємною згодою сторін, сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій та юридичні наслідки укладення такого правочину. Укладенням вказаного договору була досягнута його мета, а саме: сторони дійшли згоди щодо визначення правового режиму майнових прав на спірну квартиру, які були набуті під час їхнього шлюбу. Щодо 200 000,00 грн., які позивач отримав від відповідачки в день укладення спірного договору, то це було його умовою і вказану суму він обґрунтував компенсацією йому понесених ним особисто витрат на їх з відповідачкою весілля. На підтвердження факту, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 позивачем 08 листопада 2019 року була складена заява, яка була посвідчена приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. та зареєстрована в реєстрі за №2185. Вказана заява в ході розгляду судом справи №697/1771/20 була позивачем відкликана, тобто позивач вже після виконання договору і під час першої спроби оспорити його в суді, вчинив дії, які свідчать про недобросовісність його поведінки та відсутність у нього наміру дотримуватись раніше досягнутих між сторонами домовленостей. На момент укладення договору про поділ майна подружжя 02 жовтня 2019 року такого об`єкту нерухомого майна як квартира АДРЕСА_2 не існувало, а було лише оформлено майнове право, що в свою чергу також спростовує твердження позивача, що спірний договір укладався з метою недопущення звернення стягнення на майно сім`ї.

Третя особа - приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської облаті Лагутінська Є.П. у письмових пояснень на позовну заяву зазначила, що під час бесіди з учасниками договору стало відомо, що майнове право на придбання квартири АДРЕСА_3 залишається за ОСОБА_2 , яка займалася підприємницькою діяльністю і мала високі доходи, що підтверджувала декларацією. ОСОБА_1 підтвердив, що йому передано грошові кошті у розмірі 200 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінської Єлізавети Павлівни про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя відмовлено повністю.

12 квітня 2024 року представник відповідача подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Не погодившись із такими рішеннями суду, ОСОБА_1 04 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Також апелянт просив скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Зазначив, що суд не надав жодної оцінки факту, що після придбання в період шлюбу майнового право на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , набутого згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири 26 січня 2018 року за спільні кошти в розмірі 1 469 247,60 грн., надійшов судовий наказ Господарського суду Черкаської області від 10 жовтня 2018 року про стягнення з позивача боргу за банківським кредитом в розмірі 119 817,00 грн., отриманим в АТ «Приватбанк» ще до укладення з ОСОБА_2 шлюбу.

Подружжя розуміло, що виникла реальна загроза накладення арешту на спільне майно, у тому числі і на квартиру, за яку вже сплатили гроші і на яку найближчим часом мали оформити свої майнові права. І саме з цієї причини, за пропозицією відповідача, сторони уклали фіктивний договір про поділ майна подружжя ще до укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири та автомобіля, з метою недопущення звернення стягнення на наше спільне майно зі сторони кредитора - АТ «Приватбанк».

Крім того, написана позивачем розписка, що після розподілу він не має жодних претензій до відповідача, не могла бути написана ним без будь якої на це потреби, а написана була, зрозуміло що на прохання відповідача.

Навпаки, і в позовній заяві, і надаючи свої пояснення в судових засіданнях, позивач наполягав на тому, що ніяких грошей за спірним договором від відповідача не отримував.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у змісті самого договору відображена неправдива інформація та факти і обставини, які є взаємовиключними, зокрема:

у пункті 2 договору зазначено, що майнове право на придбання квартири набуто сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а у пункті 5 цього договору вже йдеться, що це майнове право набуте виключно ОСОБА_2 в результаті коштів, отриманих від здійснення нею підприємницької діяльності, хоча я також за час перебування у шлюбі проводив підприємницьку діяльність і отримував відповідні кошти;

інформація про отримання позивачем коштів у сумі 200 тис. грн., вказана у пункті 5 договору, також не відповідає дійсності, навіть, виходячи з положень цього ж пункту договору, про те, що майнове право на квартиру купувалося виключно за кошти ОСОБА_2 і в такому разі вона взагалі не повинна була б сплачувати позивачу і ніяких коштів у якості компенсації грошових витрат, яких позивач, виходячи з умов спірного договору, взагалі не поніс;

виходячи з наведеного вище, є протиправними і положення пунктів 8, 9 спірного договору, у яких йдеться, що жодна із Сторін не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище та його зміст відповідає принципам добросовісності та справедливості в цивільному законодавстві, як і те, що даний договір відповідає реальним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, без приховування фактів, що мають істотне значення, постільки ніби то отримана компенсація вартості спірної квартири у сумі 200 тис. грн. зовсім не відповідає вартості 1/2 частки самої квартири, що складає 737 731,96 грн., крім того, у даному випадку існувала реальність накладення стягнення на дане майно.

Таким чином, спірний правочин порушує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, закріплене нормою статті 60 СК України та цілий ряд положень цивільного законодавства, що регулюють порядок, вимоги та умови щодо укладення правочинів.

Судом також не враховано цілий ряд доказів та обставин, в тому числі наведених свідками зі сторони позивача, які доводять факт проживання сторін однією сім`єю, зокрема ведення спільного господарства, взаємних прав та обов`язків, спільного побуту в період з 26 червня 2019 року по 03 грудня 2019 року включно.

Судом не спростовано факт покупки позивачем в квартиру внутрішнього обладнання та матеріалів, проведення спільно з відповідачем ремонту спірної квартири вже після розірвання нашого шлюбу, не спростовано і того факту, що в ремонті квартири приймали участь найняті позивачем працівники, роботу яких він оплачував, що сторони разом контролювали роботу найманих працівників, купляли та привозили їм їжу, організовували умови для їх праці та сну, коли вони залишалися ночувати в цій квартирі, що разом із позивачем працював батько відповідача, що в своїй сукупності вже підтверджує факт ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, усталених відносин, притаманних подружжю.

Судом не взято до уваги податкові декларації позивача, починаючи з 2016 року, що наявні в матеріалах цієї справи, в тому числі декларації за 2019 рік, в якому отримано чистий дохід від підприємницької діяльності в розмірі більше 1 млн. грн.

Більше того, висновок суду, що майнове право на спірну квартиру було придбано виключно за кошти відповідача і ця квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю прямо суперечить висновку суду про те, що спірний договір про поділ майна подружжя не є фіктивним, оскільки відповідно до пунктів 2-4 цього договору відповідач сама підтвердила, що майнове право на квартиру АДРЕСА_1 , придбане за 1 469 247,60 грн., було набуте сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року підлягає скасуванню, належить скасувати і додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінської Єлізавети Павлівни про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Пухальська Ірина Станіславівна подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою у судовому засіданні 11 лютого 2024 року, відмовлено у задоволенні клопотання апелянта про виклик та повторний допит свідків (були допитані судом першої інстанції).

Клопотання про дослідження доказів в судовому засіданні знято з розгляду за клопотанням представника апелянта.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Рябокляч Костянтин Олексійович вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Пухальська Ірина Станіславівна заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.

Іншій учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак ї неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 31 серпня 2017 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком С.В.

Згідно квитанції №ПН8324 від 30 січня 2018 року відповідачем перераховано ПАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти у розмірі 824 125,00 грн.

Згідно квитанції №0.0.954839328.1 від 05 лютого 2018 року відповідачем перераховано ПАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти у розмірі 645 123,00 грн.

Згідно довідки ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» відповідачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 січня 2018 року за реєстрованим №352 сплачено 1 475 463,92 грн, що відповідає вартості 100 % квартири АДРЕСА_1 .

Шлюб між сторонами розірвано 26 червня 2019 року.

02 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П, зареєстрований в реєстрі за №941.

05 листопада 2019 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л.

Згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності відповідача на спірну квартиру зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 листопада 2019 року.

Згідно свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу від 30 січня 2020 року відповідач є власником легкового автомобіля марки «Hyndai tucson», 2016 року випуску, НОМЕР_1 .

Згідно інформації з мережі Інтернет вартість душової кабіни «Андора VI брек» складає у розмірі 18 771,00 грн., унітазу «Імпреза» - 7 350,00 грн, душової системи з термостатом «Джулі» - 16 320,49 грн, ламінату на підлогу - 755 грн за кв.м., керамічної плитки «Саблацм вайт брілла» - 438 грн за кв.м.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, 07 серпня 2020 року Господарським судом Черкаської області у справі №925/558/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ФОП ОСОБА_1 прийнято рішення про стягнення 119 817 грн. 64 коп.

Судовий наказ №925/1069/18 від 10 жовтня 2018 року, виданий Господарським судом Черкаської області, скасований ухвалою Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2018 року.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що з 2019 року знайомий з позивачем, допомагав останньому виловлювати рибу, потім, під час ремонту квартири робив проводку, вирізали рейки, виносили сміття. Батько відповідача відвозив, а позивач розраховувався за проведені роботи. Крім того, позивач та відповідач привозили сніданок та вечерю.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що позивач та відповідач разом проживали до кінця 2019 року, хотіли купити квартиру, а восени 2019 року зробили ремонт квартири.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що позивач є її татом, він у період з 2017 року по 2019 рік жив з відповідачем. Купили квартиру, позивач робив ремонт та купував будівельні матеріали, душеву кабіну, плитку, плінтуса по знижкам. Відповідач проживала з татом у с. Стебапнці, працювала дистанційно та їздила до Києва. Чеків про оплату вартості не бачила, але тато сказав, що купив квартиру, тому вона вирішила, що це він купив.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є подругою відповідача та квартира оплачена відповідачем, оскільки остання отримувала заробітну плату та доходи від підприємницької діяльності. У 2018 році відповідач придбала квартиру декількома квитанціями про оплату вартості. Батько відповідача допомагав з ремонтом, постійно їздили в Епіцентр. Після розлучення позивач написав розписку про відсутність претензій.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що до нього звернувся ОСОБА_9 і запропонував штукатурні роботи. З відповідачем домовилися про штукатурку квартири, відповідач здійснював йому оплату за штукатурку. В перших числах жовтня 2019 року на першому поверсі вже була електропроводка, яку робив батько. З ОСОБА_10 почали робити перестінку та стяжку, на другому поверсі поставили перестінку у гардеробі. Ремонтні роботи здійснювали протягом місяця та при ньому не завозилися будь-які будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він організовує проведення ремонтних робіт. Наприкінці вересня 2019 року до нього зателефонувала відповідач з приводу ремонтних робіт у квартирі. У перших числах жовтня почали ремонт. Там стояли вікна, які демонтував ОСОБА_12 , дядя ОСОБА_13 зробив електропроводку. Після штукатурки робили малярні роботі і клеїли шпалери. Працювали також його пліточники та сантехніки. Студенти прибирали сміття. Відповідач давала кошти на доставку та оплату роботи.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що її кафе знаходиться поряд з будинком, де відповідач, яка є її подругою, у вересні 2019 року придбала квартиру. Крім того, у вересні 2019 року відповідач познайомила її із ОСОБА_15 , з яким знаходилася у стосунках. Свідок зі своїм чоловіком та відповідач з ОСОБА_16 разом відпочивали в Одесі, у Карпатах. З жовтня по грудень 2019 року є світлини з їх відпочинку.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що з 2016 року знає відповідача, вони разом працювали до лютого 2018 року. В серпні 2019 року він дізнався від знайомої, що відповідач розлучена. 20 серпня 2019 року вони відсвяткували день народження і свідок запропонував відповідачу жити разом. У жовтні жили на АДРЕСА_4 . Відповідач розповіла, що придбала квартиру у вересні 2019 року отримала ключі і підписала акт прийому-передачі та робить ремонт. Вони з відповідачем дивилися на ремонтні роботи у квартирі, купували ремонтні матеріали, у жовтні робили підготовчі роботи. Ремонт організовував прораб ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що працював у позивача, а на прохання відповідача два дні виносили з квартири сміття, піднімали папір та скловату. Про подружнє життя сторін невідомо, припускає, що оскільки вони разом проживали, то квартиру придбали разом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд першої інстанції вважав, що будь-яких належних та допустимих доказів спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, зокрема, ведення спільного господарства, взаємних прав та обов`язків, спільного побуту, позивачем не надано, а тому вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю задоволенню не підлягають. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль та спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Також суд вважав, що позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 234 ЦК України для визнання недійсним договору поділу майна. Що стосується визнання спільною сумісною власністю майнових прав на придбання спірної квартири, поділу спірної квартири, то визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування в будівництво особами, які перебували у шлюбі, є період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування та факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Після розірвання шлюбу сторонами вирішено питання про поділ майнових прав на придбання спірної квартири, про що укладено договір, який не визнано судом недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що джерелом набуття майнових прав на придбання спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Верховний Суд у постанові від 8 грудня 2021 року у справі №531/295/19 вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. При цьому, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що висновки суду першої інстанції про те, що повідомлені свідками та позивачем у цій справі обставини у розумінні статей 76-80 ЦПК України не є належними, допустимим та достатніми доказами шлюбних стосунків між сторонами та не доводять факт спільного проживання як чоловіка та жінки з дня розірвання шлюбу, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тощо, що є притаманним сім`ї цілком обґрунтовані.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, суд першої інстанції правомірно вважав, що позивачем в ході розгляду справи не доведено факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу.

Щодо визнання недійсним договору про поділ майна подружжя

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Тобто, з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України (стаття 103 СК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них(частина друга статті 97 СК України).

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У статті 103 СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору. З урахуванням того, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, то до недійсності шлюбного договору (його частини) підлягають застосуванню норми §2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України.

Для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору.

Під змістом шлюбного договору розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити шлюбний договір (його частина), мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно)

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року в справі №755/5802/20).

У постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-230цс14 зазначено, що:

«стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За висновками Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/7687/21 як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору.

При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Правовими наслідками та водночас метою укладення шлюбного договору є врегулювання майнових відносин подружжя, визначення їхніх майнових прав та обов`язків. Якщо ж шлюбний договір має іншу спрямованість, він може бути визнаний судом фіктивним за позовом однієї зі сторін або іншої особи, права та інтереси якої порушуються таким договором.

Як на підставу фіктивності договору про поділ майна подружжя позивач послався на наявність у нього грошових зобов`язань за якими спільне майно подружжя могло бути арештовано. Однак, фактичні обставини справи свідчать, що за заявою ФОП ОСОБА_1 Господарський суд Черкаської області ухвалою від 24 жовтня 2018 року скасував судовий наказ у справі №925/1069/18 за заявою АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 119 817,64 грн. При цьому, оспорюваний договір про поділ майна подружжя укладено між сторонами 02 жовтня 2019 року, тобто фактично через рік після того, як відпала підстава для стягнення з позивача заборгованості.

Наведені обставини не свідчать про наявність в діях сторін ознак фіктивності відповідно до ст. 234 ЦК України для визнання недійсним договору поділу майна, тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо позовних вимог про поділ майна

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки у договорі про поділ майна подружжя, посвідченому 02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П за реєстровим №941 сторони добровільно за взаємною згодою визначили правовий режим майна, набутого у шлюбі (майнові права на квартиру), як особиста приватна власність одного з подружжя (роздільне майно), а тому підстави для вирішення цього питання у судовому порядку відсутні. При цьому, право власності на квартиру було отримано відповідачкою вже після укладення договору про поділ майна подружжя, тобто після того, як дане майно було визнано сторонами особистою власністю дружини, а тому підстави для поділу квартири, як спільної сумісної власності також відсутні.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати спірний автомобіль таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

Так, 01 жовтня 2020 року між відповідачем та АО «ДЕ ЛЕГЕ ЛАТА» укладено Договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого відповідач замовив надання правової допомоги.

Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує актом про надані послуги правничої допомоги від 09 квітня 2024 року, відповідно до якого загальна вартість послуг по наданню правничої допомоги по справі №755/3774/22 становить 30 000 грн; випискою по рахунку на суму 30 000 грн.

Так, адвокатським об`єднанням надані такі послуги відповідачці:

вивчення позовної заяви з додатками, поданої ОСОБА_1 , формування правової позиції захисту прав та інтересів Клієнта - 2 000,00 грн;

консультації по сформованій адвокатом правовій позиції захисту - 1 000,00 грн;

підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву від 28 липня 2022 року - 10 000,00 грн;

підготовка та подання до суду 31 серпня 2022 року клопотань про залишення позову без руху і без розгляду - 1 000,00 грн;

підготовка та подання до суду заперечень від 01 листопада 2022 року на заяву позивача про виклик свідків - 2 000,00 грн;

підготовка до виступу з промовою у судових дебатах - 2 000 грн;

представництво прав і інтересів Клієнта в суді першої інстанції у 16 судових засіданнях - 12 000,00 = 750,00 грн. х 16.

Заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн місцевий суд вважав співмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, таким, що відповідає критерію реальності витрат, розумності їхнього розміру, пропорційності до предмета спору та доведеним.

Визначений судом до стягнення розмір таких витрат колегія суддів вважає дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставинами справи.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі №910/11903/23.

За відсутності доводів апелянта по суті оскаржуваного додаткового рішення, у колегії суддів відсутні підстави зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, а підстав для відмови відповідачці у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково з власної ініціативи колегією суддів не встановлено.

Отже, переглядаючи справу в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова