РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1151/21

29 січня 2025 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Красовський А.С.

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представник відповідача - адвокат Больбіна С.С.;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватні нотаріуси Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В. та Семенюк С.І. ;

за участі: представник позивача - адвокат Красовський А.С., відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Больбіної С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя т а визнання договорів купівлі-продажу недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Скоропад Валентина Володимирівна та приватний нотаріус Семенюк Світлана Іванівна

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та гаража № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу з відповідачем мають двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період перебування у шлюбі було набуто таке майно: житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою для його обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , та гараж № НОМЕР_1 з земельною ділянкою для його обслуговування за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і у разі поділу майна, відповідно до ч.1 ст.70 СК України , частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Просила суд поділити спільне майно визнавши за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Костопільського районного суду Рівненської області від 14 травня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справ здійснювати в порядку загального позовного провадження, про що повідомлено сторони.

Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов.

14 червня 2021 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов в якому відповідач заперечував проти позовних вимог, виходячи з наступних обставин .

Так відповідач зазначає, що хоча спірне майно: - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0420; -гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; - земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0420 було набуто в період шлюбу, однак придбано за позичені кошти, які було повернуто позикодавцю після розірвання шлюбу та за рахунок особистих коштів відповідача. На підтвердження даних обставин долучив копії відповідних розписок.

Крім того зазначив, що після розірвання шлюбу, сторони в усному порядку обговорили поділ майна та дійшли спільної згоди, що той хто буде погашати борг тому буде і майно, оскільки позивач не мала бажання віддавати борги, на підтвердження чого надала 14 червня 2018 року заяву-згоду на укладання відповідачем договорів купівлі-продажу спірного на даний час майна.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначив, що оскільки спірне майно придбане за позичені ним кошти за договором позики, борг за яким повернутий за рахунок особистих коштів, то житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0420, гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0420 є його особистою власністю.

Крім того вказав, що 27 та 28 квітня 2021 року шляхом укладання договорів купівлі-продажу, було відчужено житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0420, гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0420, за згодою позивача, яку вона надала у виді нотаріально посвідченої заяви- згоди.

05 липня 2021 року представником позивача ОСОБА_6 через канцелярію суду було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 27 квітня 2021 року та договори купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 від 28 квітня 2021 року.

В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог покликалися на те, що хоча позивач надавала відповідачеві згоду на укладення договорів купівлі-продажу спірного майна, однак 27 квітня 2021 року, вищевказану згоду на продаж спільного майна подружжя було відкликано. Таку заяву посвідчено в того ж нотаріуса ОСОБА_7 , яка також посвідчувала згоду на відчуження майна.

Таким чином, зважаючи на те, що договори купівлі-продажу майна, на підставі яких відповідач відчужив будинок було укладено 27 квітня 2021 року (після відкликання заяви), а земельну ділянку та гараж відчужено 28 квітня 2021 року вони підлягають визнанню недійсними, оскільки укладені без згоди іншого з подружжя, як того вимагає

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 16.12.2022 до участі у справі залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3 - нового власника майна та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Скоропад В.В. та приватного нотаріуса Семенюк С.І.

17 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач ОСОБА_3 зазначала, що майно вона купила добросовісно. На момент реєстрації у приватного нотаріуса не було жодних перешкод чи інших підстав у відмові набуття ОСОБА_3 речових прав на майно . Жодних протиправних дій чи про будь-яких інших законних власників не спірне майно відомо не було. Було досліджено заяву-згоду іншого з подружжя, тобто нотаріально засвідчену згоду позивача по справі, ОСОБА_1 , на продаж усього спільно набутого майна за час шлюбу.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В. та приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Семенюк С.І. письмових пояснень щодо позову до суду не подавали.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 04.05.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Скоропад В.В. та приватний нотаріус Семенюк С. І., та призначено справу до судового розгляду по суті.

Пояснення та аргументи учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Красовський А.С. позовні вимоги з врахування заяви про збільшення позовних вимог підримав та просив задовольнити. Вважає, що житловий будинок та гараж є спільним майном колишнього подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Відповідач не мав права без згоди колишньої дружини відчужувати дане спільне майно, а тому договора купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями, гаража і земельних ділянок мають бути визнані недійсними .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник-адвокат Больбіна С.С. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідач ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, гаража і земельних ділянок недійсними не визнала покликаючись на те, що вона є добросовісним набувачем і виконала взяті на себе обов`язки відповідно до укладених угод, сплатила кошти за придбане майно. Підстав для визнання договорів купівлі -продажу недійсними немає, позивач надавала згоду на продаж спільного майна.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В. в судовому засіданні пояснила, що вона дійсно засвідчувала справжність підпису ОСОБА_1 на заяві про відкликання заяви про згоду на продаж спільного майна подружжя. Такий документ не передбачений законодавством та не вноситься ні до яких реєстрів вчинення нотаріальних дій, а також не зобов`язує нотаріуса сповіщати будь кого про його складання. Вважає, що вчинення відповідного одностороннього правочину не може породжувати правові наслідки для іншого з подружжя (співвласника), якому надана згода на укладення договору щодо розпорядження спільним майном.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Семенюк С.І. в судовому засіданні пояснила, що підстав для визнання договорів купівлі-продажу нерухомості недійсним немає. Продавець надав відповідний перелік документів, а також нотаріально посвідчені заяви-згоди дружини на продаж спільного сумісного майна подружжя. Ніяких питань під час укладання спірних угод не було.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази та заслухавши доводи учасників справи, покази свідків, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав .

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Встановлено, що 30 серпня 2008 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції в Рівненській області, про що складено актовий запис № 190,

Від подружнього життя сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 08 червня 2018 року(справа № 564/976/18) шлюб між сторонами було розірвано.

В період перебування у шлюбі, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, подружжям було набуто таке майно згідно договорів купівлі-продажу:

1) житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка для його обслуговування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого на момент придбання становила 44 656 грн. Право власності зареєстровано 30.09.2016 року.

2) гараж та земельна ділянка для його обслуговування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано 07.09.2017 року.

27 квітня 2021 року між відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Семенюк С.І., зареєстрований в реєстрі за №561.

27 квітня 2021 року між відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0976 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Семенюк С.І., зареєстрований в реєстрі за №562.

28 квітня 2021 року між відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Семенюк С.І., зареєстрований в реєстрі за №568.

28 квітня 2021 року між відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0026 га за адресою: АДРЕСА_2 ,для будівництва індивідуальних гаражів, який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Семенюк С.І., зареєстрований в реєстрі за №569.

Позивач надавала згоду на відчуження спільного майна подружжя. Така згода була оформлена 14.06.2018 у формі письмової Заява-згода та нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., зареєстрована в реєстрі за №1082.

Однак 27 квітня 2021 року, позивач ОСОБА_1 вищевказану згоду на продаж спільного майна подружжя відкликала, оформивши її письмово та засвідчивши справжність свого підпису на заяві приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, визначаючи характер спірних правовідносин, суд застосовує наступні норми права.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц.

Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових прав житловий будинок надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 , дата набуття права власності 30 вересня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта 234 та гараж № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 , дата набуття права власності 29 вересня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта 234.

Оскільки сторони у справі перебували у шлюбі у період з 30 серпня 2008 року до 08 червня 2018 року, то вказаний будинок та гараж є спільним майном подружжя, що не заперечується сторонами у справі.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Судом встановлено, що 27 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 відчужив(продав) житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку для його обслуговування площею 0,0976 га за адресою: АДРЕСА_1 .

28 квітня 2021 року укладено договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 та земельної ділянки для його обслуговування площею 0,0026 га, за адресою: АДРЕСА_2 .

Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить здійснити поділ майна, набутого під час шлюбу із відповідачем у справі ОСОБА_2 , а саме житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та гаража АДРЕСА_3 , визнавши за нею по 1/2 частини даного майна.

Також позивач просила захистити її порушене право, як співвласника майна та визнати недійсними укладені між колишнім чоловіком та кінцевою набувачкою ОСОБА_3 договори купівлі-продажу житлового будинку, гаража та земельних ділянок для їх обслуговування на підставі частини другої статті 369 ЦК України і частини другої статті 65 СК України, оскільки вони були вчинені без згоди іншого з подружжя, так як позивач відкликала попередню згоду на продаж спільного майна подружжя.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19) зроблено висновок що «тлумачення статті 215 ЦК України свідчить, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що: «згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з імитим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3 05 8цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті З ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3 05 8цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Одним із ключових питань в цій справі є те, чи може особа, яка вчинила односторонній правочин відмовитися від нього і коли така відмова від правочину породжує правові наслідки.

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:

суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;

такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України).

Касаційний суд підкреслює, що:

за загальним правилом, особа, яка вчинила односторонній правочин, може від нього відмовитися;

перешкодою для відмови від одностороннього правочину є заборона, яка визначена нормою закону;

особа, яка вчинила згоду співвласника може від неї відмовитися. Заборони для відмови від такого одностороннього правочину на рівні норми закону не передбачено;

оскільки такий односторонній правочин (відмова від згоди) відноситься до односторонніх правочинів, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, то особа, яка відмовляється від надання згоди, повинна негайно повідомити про це іншого з подружжя (співвласника), якому надана згода на укладення договору щодо розпорядження спільним майном, та відомих їй третіх осіб, але не пізніше моменту укладення договору. Нотаріуси не є учасниками таких приватних відносин і тому їх обізнаність про вчинення відповідного одностороннього правочину не може породжувати правові наслідки для іншого з подружжя (співвласника), якому надана згода на укладення договору щодо розпорядження спільним майном; укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, до відома якого не доведена відмова від надання згоди іншого з подружжя (співвласника) на укладення договору, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки вважається, що такий договір вчиняється за згоди іншого співвласника;

укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, до відома якого доведена відмова від надання згоди іншого з подружжя (співвласника) на укладення договору, може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що той з подружжя, хто укладає договір, не має згоди на це другого з подружжя.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 у відповіді на відзив на позов вказувала, що вона 14 червня 2018 року надала нотаріальну згоду колишньому чоловіку на продаж вказаного спільного майна, однак 27 квітня 2021 року відкликала раніше надану заяву про надання дозволу на укладання договорів купівлі - продажу майна, що є суб`єктом права спільної власності: житлового будинку, гаража, та земельних ділянок.

Як встановлено в судовому засіданні позивач не довела до відома відповідача про її заперечення щодо продажу вказаного майна, тобто відповідачу не було відомо про зміну намірів позивача.

Позивач надала письмову згоду чоловіку, ОСОБА_2 , на укладення договору купівлі-продажу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ціною та на умовах на його розсуд. При цьому в письмовій згоді зазначено, що позивачка підтверджує, що діє вільно, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної умови цієї заяви, розуміючи значення заяви, умови та її правові наслідки.

Суд констатує, що: особа, яка вчинила згоду співвласника може від неї відмовитися; оскільки такий односторонній правочин (відмова від згоди) відноситься до односторонніх правочинів, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, то особа, яка відмовляється від надання згоди, повинна негайно повідомити про це іншого з подружжя (співвласника), якому надана згода на укладення договору щодо розпорядження спільним майном, та відомих їй третіх осіб, але не пізніше моменту укладення договору. Нотаріуси не є учасниками таких приватних відносин і тому їх обізнаність про вчинення відповідного одностороннього правочину не може породжувати правові наслідки для іншого з подружжя (співвласника), якому надана згода на укладення договору щодо розпорядження спільним майном;

Суд вважає, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, до відома якого не доведена відмова від надання згоди іншого з подружжя (співвласника) на укладення договору, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки вважається, що такий договір вчиняється за згоди іншого співвласника.

Однак укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном, до відома якого доведена відмова від надання згоди іншого з подружжя (співвласника) на укладення договору, може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що той з подружжя, хто укладає договір, не має згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим таких обставин судом не встановлено, тобто підстави для визнання договорів купівлі-продажу майна відсутні.

Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на те, що колишньому чоловіку було відомо про відмову позивача від надання згоди на продаж спільного майна або, що третя особа (новий власник майна ОСОБА_3 ) діяла недобросовісно, зокрема знала про те, що ОСОБА_2 , який укладав договір, не має згоди на це другого з подружжя.

Тому правових підстав, передбачених нормами статей 215, 216, 229, 369 ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними укладених договорів купівлі-продажу житлового будинку, гаража та земельних ділянок, що разом з тим і виключає підстави для задоволення вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на його 1/2 частину. В цьому випадку наявне право одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Враховуючи викладене, з огляду на способи захисту порушених прав, які вважала за необхідне застосувати сторона позивача у справі, а також керуючись принципом диспозитивності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то судові витрати у справі покладаються на позивача відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141,259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя т а визнання договорів купівлі-продажу недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Скоропад Валентина Володимирівна та приватний нотаріус Семенюк Світлана Іванівна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (жителька АДРЕСА_4 ), НОМЕР_3 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , (житель АДРЕСА_1 ), НОМЕР_4 .

ОСОБА_3 ( жителька АДРЕСА_5 ), НОМЕР_5 .

Повне рішення складено

10 лютого 2025 року.

СуддяЛ. А. Грипіч