ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 727/9714/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.,

секретар: Факас А.В.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецька міська рада,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_13, який діє в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Літвінової О.Г., дата виготовлення повного тексту рішення 17 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, в якому просили:

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 45765099, яке зареєстровано 16.12.2021 року державним реєстратором Карвацькою Г.Ф.;

визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2021 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. та зареєстрований за реєстром №10765;

встановити юридичний факт, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - НОМЕР_1 право власності на спадкове майно, а саме - 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А1 загальною площею 88,30 кв.м., житловою - 44,70 кв.м. 1900 року побудови, прибудови літ. А2, 1900 року

Провадження №22-ц/822/83/25

побудови, прибудови літ. А3, 1900 року побудови, терасси літ. А4, 1900 року побудови, сараю літ.Б 1975 року побудови, сараю літ. В 1975 року побудови, сараю літ. Г 1985 року побудови, літньої кухні літ. Д, 1975 року побудови, сараю літ. Е, 1965 року побудови, сараю літ. Ж, 1965 року побудови, вбиральні літ. З, 1975 року побудови, огорожі № 1-3, як спадкоємця за правом представлення після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на спадкове майно, а саме - 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А1 загальною площею 88,30 кв.м, житловою - 44,70 кв.м, 1900 року побудови, прибудови літ. А2, 1900 року побудови, прибудови літ. АЗ, 1900 року побудови, терасси літ. А4, 1900 року побудови, сараю літ. Б, 1975 року побудови, сараю літ. В, 1975 року побудови, сараю літ. Г, 1985 року побудови, літньої кухні літ. Д, 1975 року побудови, сараю літ. Е, 1965 року побудови, сараю літ. Ж, 1965 року побудови, вбиральні літ. З, 1975 року побудови, огорожі № 1-3, як спадкоємця за правом представлення після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

визнати недійсним п.26 рішення Чернівецької міської ради «Про розгляд звернень громадян щодо поновлення договорів оренди землі, надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань» №320 від 30.06.2021 року, яким надано ОСОБА_3 , дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га в оренду терміном на 5 років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) (для обслуговування існуючого житлового будинку);

визнати недійсним п.68 рішення Чернівецької міської ради «Про розгляд звернень громадян щодо поновлення та укладення на новий строк договорів оренди землі, надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення, надання в оренду земельних ділянок та визнання припиненими договорами оренди землі» №501 від 07.10.2021 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та надано ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 0,01000 га, кадастровий №:16:001:0329 в оренду терміном на 5 років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) (обслуговування існуючого житлового будинку);

визнати недійсним договір оренди землі №11732 від 28.10.2021 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,01000 га, кадастровий №:16:001:0329.

В обґрунтування зазначених вимог вказували, що вони є доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінилося на « ОСОБА_1 ». Стверджували, що їхня мати ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому вони є такими, що прийняли спадщину після смерті матері. ОСОБА_3 є рідним братом їхньої покійної матері та сином ОСОБА_12 та ОСОБА_6 . ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_6 та прабабусею позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Прабабуся ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент її смерті донька покійної ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала в спірному житловому будинку по АДРЕСА_2 , й вступила в управління спадковим майном.

Вказували, що бабуся ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а спадкоємцями після її смерті є ОСОБА_3 та вони, як діти ОСОБА_9 , яка померла до відкриття спадщини, що надає їм право на спадкування 1/2 частини спадкового майна у порядку представлення.

Спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами побудовано покійною до 1992 року (у 1900 році) й бабуся була зареєстрована там з 08.02.1958 року по 07.10.2020 року, тобто по день смерті.

Звертають увагу, що ОСОБА_3 обманним шляхом оформив на своє ім`я житловий будинок, який належав їхній покійній бабусі, та спірному будинку рішенням Чернівецької міської ради №587/27 від 09.12.2020 року присвоєно АДРЕСА_1 .

28.10.2021 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі №11732 за вище зазначеною адресою. Зазначений договір вважають недійсним, оскільки при його укладенні не враховано, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а будинок є спадковим майном, а також те, що на час укладення договору оренди земельної ділянки в будинку №5 , якому рішенням Чернівецької міської ради №587/27 від 09.12.2020 року присвоєно №19, вона мала надавати згоду щодо прийняття рішень стосовно зміни поштової адреси, а також щодо розпорядження земельною ділянкою, укладення договору оренди землі.

22.11.2021 року ЧМКБТІ на ім`я ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , відповідно до якого вбачається, що спірний будинок складається з житлового будинку ліг. А загальною площею 89,40 кв.м., житловою - 45,80 кв.м., 2010 року побудови, сараю літ. Б, 2010 року побудови, сараю літ. В, 2012 року побудови, сараю літ. Г, 2012 року побудови, літньої кухні літ. Д, 2012 року побудови, сараю літ. Е 2012 року побудови, сараю літ. Ж 2012 року побудови, вбиральні літ. З, огорожі № 1-3 та вигрібної ями літ. І.

Однак, спірний будинок під №19 є будинком №5 , 1900 року побудови, а відповідач ОСОБА_3 , незважаючи на те, що такий є спадковим майном, незаконно оформив право власності виключно на своє ім`я та розпорядився, подарувавши своїй доньці ОСОБА_4 .

За вказаних обставин, з посиланням на норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просили позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_13 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , оскаржили таке, подавши апеляційні скарги.

ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні вимоги про встановлення факту.

Вказує, що таке рішення є помилковим, оскільки вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав, а є тільки підставою для вирішення спору, у зв`язку із чим вважає, що такий факт мав бути наведений в мотивувальній частині рішення за умови задоволення інших вимог.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, уточнивши в судовому засіданні межі скарги, оскаржила рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а саме просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким:

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 45765099, яке зареєстровано 16.12.2021 року державним реєстратором Карвацькою Г.Ф.;

визнати недійсним договір дарування від 24 грудня 2021 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. та зареєстрований за реєстром №10765;

визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - НОМЕР_1 право власності на спадкове майно, а саме - 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А1 загальною площею 88,30 кв.м., житловою - 44,70 кв.м. 1900 року побудови, прибудови літ. А2, 1900 року побудови, прибудови літ. А3, 1900 року побудови, терасси літ. А4, 1900 року побудови, сараю літ.Б 1975 року побудови, сараю літ. В 1975 року побудови, сараю літ. Г 1985 року побудови, літньої кухні літ. Д, 1975 року побудови, сараю літ. Е, 1965 року побудови, сараю літ. Ж, 1965 року побудови, вбиральні літ. З, 1975 року побудови, огорожі № 1-3, як спадкоємця за правом представлення після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та витребувати його.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві, та стверджує, що судом не взято до уваги інвентарну справу на ім`я ОСОБА_7 , яку розпочато 17 квітня 1985 року, з якої вбачається, що станом на 1985 рік будинковолодіння по АДРЕСА_2 складалося з: житлового будинку літ. А, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, літньої кухні літ. Д, сараю літ. Е, сараю літ. Ж, вбиральні літ. З та огорожі № 1-3, а на час набуття права власності ОСОБА_7 на зазначене майно чинне законодавство (1985 рік) не вимагало обов`язкової реєстрації такого.

Судом не взято до уваги той факт, що відповідно до технічного паспорта, виготовленого ЧКОБТІ, вбачається, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ. А1 загальною площею 88,30 кв.м, житловою - 44,70 кв.м, 1900 року побудови, прибудови літ. А2, 1900 року побудови, прибудови літ. А3, 1900 року побудови, терасси літ. А4, 1900 року побудови, сараю літ. Б, 1975 року побудови, сараю літ. В, 1975 року побудови, сараю літ. Г, 1985 року побудови, літньої кухні літ. Д, 1975 року побудови, сараю літ. Е, 1965 року побудови, сараю літ. Ж, 1965 року побудови, вбиральні літ. З, 1975 року побудови, огорожі № 1-3, як і не надано жодної оцінки довідці №2017 від 23 листопада 2020 року виданої ЧМКБТІ, відповідно до якої вбачається, що з метою впорядкування поштових адрес на території м. Чернівці житловому будинку літ. А загальною площею 88,30 кв.м., в тому числі три житлові кімнати площею 44,70 кв.м, крім того сараю літ. Б, сараю літ В, сараю літ. Г, літній кухні літ. Д, сараю літ. Е, сараю літ. Ж, вбиральні літ. З, огорожі № 1-3 на АДРЕСА_2 можливо надати поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Звертає увагу апеляційного суду на те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №5 , якому рішенням Чернівецької міської ради №587/27 від 09.12.2020 року присвоєно АДРЕСА_1 , був спадковим майном після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім іншого, наголошує на тому, що договір оренди землі №11732 від 28 жовтня 2021 року, укладений між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 0,01000 га, є недійсним, оскільки останній навмисно подав до Чернівецької міської ради недостовірну інформацію щодо зареєстрованих у будинку осіб та дати будівництва будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_13 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи вимогу про встановлення юридичного факту про те, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Також вказав, що відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Відмовляючи в решті вимог за безпідставністю суд вказав, що обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на будинок є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, однак жодних належних та допустимих доказів суду не представлено.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.

Щодо суті спору, суд апеляційної інстанції вказує таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 09.02.2021 року та серії НОМЕР_3 від 16.05.1983 року (т.1 а.с.30-31).

ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 24.10.2004 року (т.1 а.с.32).

Батьками ОСОБА_9 були ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 від 18.06.1957 року та про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 28.08.1976 року (а.с.33).

Згідно архівної довідки державного архіву Чернівецької області №1/2067 від 04.12.2020 року вбачається, що в документах архівного фонду «Книги актів цивільного стану (метричні книги) нинішньої Чернівецької області» в книзі реєстрації актів про народження громадян м. Чернівці (примарія) Чернівецької області є відомості про те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_15 , донька ОСОБА_16 , 33 років та ОСОБА_17 (народження ОСОБА_17 ), 29 років.

Отже, ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_6 та прабабусею позивачів ОСОБА_2 й ОСОБА_1 (т.1 а.с.35).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 (т.1 а.с.37).

На час смерті ОСОБА_7 її донька ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала в житловому будинку по АДРЕСА_2 , вступила в управління майном, а саме: житловим будинком АДРЕСА_2 , що підтверджується інвентаризаційною справою від 17.04.1985 року.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 від 16.02.2013 року (т.1 а.с.40).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 від 12.02.2021 року (т.1 а.с.39).

Після смерті ОСОБА_6 приватним нотаріусом Балан Р.В. проведено реєстрацію спадкової справи за №67343134 (т.1 а.с.41).

З довідки управління ЖКГ Чернівецької міської ради КЖРЕП №5 №340 від 11.03.2021 року вбачається, що на день смерті ОСОБА_6 , постійно проживала по АДРЕСА_2 , з нею постійно проживали та були зареєстровані онука ОСОБА_2 та син ОСОБА_19 (т.1 а.с.42).

Відповідно до копії технічного паспорту на будинок по АДРЕСА_1 від 17.11.2020 року (на замовлення ОСОБА_19 ) спірне будинковолодіння складалося з: житлового будинку, 1900 року спорудження; прибудови а2, 1900 року спорудження; прибудови а3, 1900 року спорудження; терасси, 1900 року спорудження; 2-х сараїв, 1975 року спорудження; сарая, 1985 року спорудження; 2-х сараїв, 1965 року спорудження; вбиральні 1965 року спорудження та огорожі (т.1 а.с.43-45).

Чернівецьким МКБТІ листом №2017 від 23.11.2020 року повідомлено виконавчий комітет Чернівецької міської ради про можливість надання поштової адреси АДРЕСА_3 (т.1 а.с.46).

30.06.2021 року Чернівецькою міською радою рішенням №320 надано ОСОБА_3 дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га в оренду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.56).

07.10.2021 року рішенням Чернівецької міської ради №501 затверджено проект землеустрою щодо відведення та надано ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :16:001:0329, в оренду терміном на 5 років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.58).

28.10.2021 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі №11732, внесено відомості до реєстру (т.1 а.с.59-60).

22.11.2021 року ЧМКБТІ видано ОСОБА_3 технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_1 , 29.11.2021 року ОСОБА_3 подано заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (т.1 а.с.68-73).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.12.2021 року №291221681 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 , розмір частки 1 (т.1 а.с.78).

24.12.2021 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.83-84).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Частиною першою статті 86 ЦК УРСР (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно зі статтею 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку (стаття 101 ЦК УРСР).

Згідно з частиною першою статті 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Отже, до спадкового майна спадкодавців належало виключно майно, на яке у встановленому законодавством порядку спадкодавцями набуто право власності.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час виникнення спірних правовідносин регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 2 Інструкції об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1.

Згідно з пунктами 10, 12, 13 Інструкції, при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток №1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації:

а) оглянути будинок (домоволодіння);

б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з`ясувати, хто являється його власником. Про час огляду і збирання відомостей бюро технічної інвентаризації вивішує об`яви на видному місці на даному будинку і сусідніх будинках;

в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості;

г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян.

Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК УРСР).

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Отже, за наведеного та встановлених обставин справи можна дійти висновку, що після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спірному будинку по АДРЕСА_2 у період з 08.02.1958 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала ОСОБА_6 , що за підтвердження наявності у власності на момент смерті ОСОБА_7 будь-якого майна, зокрема й нерухомого, вказує та можливе прийняття спадщини останньою шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном.

Між цим встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 , мати позивачів, рідна сестра відповідача ОСОБА_3 , донька ОСОБА_6 .

Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина друга статті 1223 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Отже, спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Тому, підсумовуючи, можна дійти висновку, що під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.

Отже, позивачі подали заяви на прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_6 в порядку представлення (після смерті їх матері ОСОБА_9 , яка померла до смерті спадкодавця). Крім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачами визнається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є і ОСОБА_3 .

Проте, спірні правовідносини стосуються реалізації права позивачів на спадкування нерухомого майна, яке залишилося після смерті їх прабаби - ОСОБА_7 , матері - ОСОБА_9 за правом представлення після смерті бабусі - ОСОБА_6 .

Предметом доказування у цій справі є не тільки коло спадкоємців та черговість спадкування, але й наявність спадкового майна, власне щодо якого виник спір.

Оформлення спадщини - це все ж таки позасудова процедура, а суди можуть втручатися в неї, лише якщо неможливо оформити спадщину в позасудовому порядку чи наявний спір між спадкоємцями.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Так, під час апеляційного перегляду справи залучено письмові докази, а саме: «дело на домовладение АДРЕСА_2 ОСОБА_20 » разом із «опись инвентаризационного дела» дата яка міститься - 18.11.2020 року; «сводный оценочный акт домовладения №5 , основная инвентаризация 4.04.1985 г»; «оценочный акт - владелец ОСОБА_20 »; «оценочный акт на служебные строения - пользователь ОСОБА_20 , графа владелец - нічого не зазанчено»; «экспликация»; «журнал наружных обмеров»; «акт технических изменений»; «абрис»; «принадлежность домовладения - владелец, пользователь ОСОБА_20 », в графі не визначено ким є ОСОБА_20 , також не можливо прочитати (визначити), які документи підтверджують право власності, користування; «эскиз»; «техническое описание»; «сводный оценочный акт по домовладению №5/546 принадлежащему ОСОБА_22», дата 17.03.1947 г; «генеральный план, владелец ОСОБА_21 »; оцінковий акт, власник ОСОБА_21 »; «схемплан, владелец ОСОБА_22 »; «сводный оценочный акт по домовладению №5 », принадлежащему

ОСОБА_23 силу ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі, тому доводи касаційної скарги оцінює з урахуванням предмета доказування у цій справі, встановлених судами обставин та їх правової оцінки відповідно до наданих сторонами доказів. Сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №129/1033/13-ц).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З наданих письмових доказів не встановлюється набуття ОСОБА_7 у власність спірного будинку, крім того, остання була зазначена то власником, то користувачем будинку, а також зазначені письмові документи свідчать, що власником спірного будинку невизначений період могла бути й ОСОБА_24 , відношення якої до кола родини «Никифор» взагалі за матеріалами справи не досліджувалось.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, а також на права на земельну частку (пай) є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому на той час законом порядку, однак матеріали справи не містять письмових доказів перебування у власності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірного майна відповідно до вимог Інструкції.

Оскільки до предмета доказування в цій справі входить визначення спадкової маси при спадкуванні за законом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, то колегія вказує, що до спадкоємців не може перейти право власності на спадкове майно, власником якого не є спадкодавець.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Що стосується решти позовних вимог, то колегія суддів вказує на таке.

Як вже зазначалося, ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 року у справі №924/831/17, від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 року у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 року у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 року у справі №904/7841/21).

В постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі №522/3974/20 (щодо способу захисту права на спільну сумісну власність) визначено, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.

Також, колегія суддів враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі №910/6091/19, від 22 березня 2023 року у справі №509/5080/18).

За наведеного вище, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено порушення їх прав з боку визначених відповідачів, що є підставою для відмови в задоволенні як основних, так і похідних позовних вимог.

Крім того, обґрунтованими є вимоги апеляційної скарги ОСОБА_13 , оскільки задовольняючи позовні вимоги в частині суд першої інстанції мав встановити й обґрунтувати наявність порушеного права та визначитися з колом відповідачів й способом захисту порушеного права.

Проте, без встановлення наведених вище попередніх умов суд встановив факт, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без обґрунтування таких висновків.

Крім цього, така обставина (факт прийняття спадщини спадкодавцем), у разі пред`явлення позову про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову як обставина в мотивувальній частині рішення суду.

Отже, можна дійти висновку, що встановлення заявленого факту у цій справі не є самостійною метою, а є передумовою для задоволення позову, крім іншого, в частині визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Як наслідок, апеляційний суд не вбачає можливості при оскарженні рішення одним із позивачів, ухваленого за позовом двох рівних спадкоємців, при невірному застосуванні судом норм матеріального права переглянути рішення лише щодо одного із позивачів та скасувати його лише в частині, що стосується його прав, залишивши без оцінки мотиви рішення щодо іншого позивача, оскільки за таких умов існуватиме два протилежних за змістом судові рішення, що порушить принцип правової визначеності у цьому спорі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 знайшли своє підтвердження в повному обсязі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 заслуговують на увагу в частині невідповідності висновків суду обставинами справи, отже рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст.376 ЦПК України як з підстав відсутності порушеного права позивачів, так і з підстав невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильних висновків за дійсних обставин справи.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплатила 1610,40 грн, які за результатами розгляду справи підлягають компенсації за рахунок відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_13, який діє в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 листопада 2024 року скасувати та ухвалити у справі нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Чернівецької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору оренди землі, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на спадкове майно, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі по 805 (вісімсот п`ять) грн 20 коп з кожної за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак