КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5554/24 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження №22-ц/824/5176/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Української міської ради Обухівського району Київської області, третя особа староста села Жуківці Жуківцівського старостинського округу Української об`єднаної територіальної громади - Граб Світлана Володимирівна про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житлову будівлю - садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальною площею 182,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та узаконення самовільно побудованого житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,154 га, яка розташована по АДРЕСА_1 шляхом реєстрації житлового будинку у відповідних державних органах.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У мотивувальній частині ухвали роз`яснено, що в порушення п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачами не вказано ціну позову щодо вимоги майнового характеру, в додатках до позовної заяви відсутній висновок щодо вартості житлової будівлі - садибного (індивідуального) житлового будинку, що позбавляє суд можливості визначити ціну позову, та відповідно ставку судового збору.

11 листопада 2024 року ОСОБА_1 подано заяву на усунення недоліків через систему «Електронний суд», до якої долучено висновок про вартість майна та квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу через систему «Електронний суд», в якій посилаючись на те, що вона є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, просить ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги вказує на те, що в позовній заяві було зазначено сплачений судовий збір 1,5 % від вартості житлової будівлі, визначеної у висновку про вартість майна виготовленому ФОП ОСОБА_2 , копія якого була додана до позову, у розмірі 2124,64 грн та 0,4% за вимоги немайнового характеру у розмірі 968,96 грн.

На усунення недоліків ОСОБА_1 надано суду копії квитанцій про сплату судового збору у розмірі 993,96 грн по коду квитанції 9357-0534-6253-5792, 2149,64 грн сплачено по коду квитанції 9357-0534-1796-5526 та висновок про вартість майна.

Щодо якості квитанцій про сплату судового збору, ОСОБА_1 вказує на те, що оплата була здійснена через відділення АТ КБ «ПриватБанк» в м. Українка 10 жовтня 2024 року, тому позивач не може вплинути на їх якість.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у прийнятті двох квитанцій, як доказу про сплату судового збору за подання позовної заяви.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

За правилом п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк позивач не виконав вимоги ст.ст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України, не усунув зазначені в ухвалі суду недоліки.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Тобто, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору та в якій справі це вчинено покладається на суд.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №9901/144/20, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №826/2429/18, від 20 лютого 2019 року у справі №823/1940/18 та від 25 січня 2021 року у справі №914/1131/20.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується судом першої інстанції, що до матеріалів справи долучено копії квитанцій про сплату судового збору.

Сплата судового збору за допомогою електронного платіжного засобу оформляється квитанцією платіжного термінала, чеком банкомата, сліпом або іншими документами за операціями з використанням електронних платіжних засобів у паперовій або електронній формі.

Сплата судового збору за допомогою платіжного пристрою оформляється за допомогою касового документа (квитанції, чека тощо), який містить усі обов`язкові реквізити касового документа.

Також, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №800/473/17, який викладено у постанові від 28 лютого 2018 року, зазначено про відсутність обов`язку заявника надавати суду оригінал платіжного доручення про сплату судового збору.

Крім того, у додатках до позовної заяви зазначено, що на підтвердження сплати судового збору позивачем було надано до суду докази сплати судового збору, що не спростовано відповідним актом працівників суду, які реєстрували позовну заяву при надходженні до суду першої інстанції та у випадку відсутності додатку (додатків) до позовної заяви мали б скласти акт.

Таким чином, на думку судової колегії, суд першої інстанції належним чином не дослідив подану по справі позовну заяву з додатками до неї, зокрема копії квитанцій про сплату судового збору.

Отже, на думку судової колегії, суд першої інстанції з формальних міркувань залишив позовну заяву без руху та в подальшому безпідставно повернув позовну заяву.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що висновок суду про повернення позовної заяви є помилковим, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2025 року.

Судді: Д.О. Таргоній

С.А. Голуб

Т.А. Слюсар