РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 558/246/24

Провадження № 22-ц/4815/62/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 501392103 від 16 листопада 2021 року в розмірі 379 957,10 гривень.

В позовній заяві позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» вказує про те, що 16 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа Банк» укладено угоду про надання споживчого кредиту обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 501392103. Відповідно до умов кредитного договору Банк зобов`язувався надати відповідачеві кредит, а відповідач зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання відповідачу кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 379 957,10 гривень.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК».

У зв`язку з викладеним, позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 501392103 від 16.11.2021 гривень в розмірі 379 957,10 гривень та понесені судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 4 559,49 гривень.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Сенс банк" заборгованість за кредитним договором № 501392103 від 16.11.2021 у розмірі 379957 гривень 10 копійок.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Акціонерного товариства "Сенс банк" понесені судові витрати в сумі 4559,49 гривень 49 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про його незаконність через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що суд не врахував всіх обставин виконання зобов`язань. Не враховано що умови кредитного договору мають відповідати вимогам Положення про застосування електронного підпису та електронної печатки, затвердженого Постановою НБУ №78 від 14 серпня 2017 року, а використання простого електронного підпису без укладення відповідного письмового договору між клієнтом та банком порушує підпункт 2 пункту 29 розділу VI цього Положення.

Вказує, що суд не розглянув заперечення відповідача щодо належності та недопустимості доказів, а також відсутня обґрунтована оцінка поданих документів і доказів.

Вважає, що відсутність належної інформації про причини копіювання паспорта та його долучення до матеріалів справи порушує принцип рівності сторін у процесі.

Доводить, що наявні документи, докази в матеріалах справи лише констатують факт наявності розміру всієї суми непогашеного кредиту.

Також зазначає, що позивачем не надавались докази проведення ідентифікації та верифікації клієнта, що передбачено Положенням про здійснення фінансового моніторингу, затвердженого Постановою НБУ від 28.07.2020 №107, а також заперечує належність та допустимість довідки про ідентифікацію клієнта.

Крім того апелянт, посилаючись на "Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України", затвердженого постановою НБУ від 04.07.2018 №75 вказує, що меморіальний ордер №705195411 від 16.11.2021 не містить всіх обов`язкових реквізитів, тому не підтверджує факт перерахування коштів. Зокрема не містить рахунку на який за договором повинні перераховуватись кошти.

Банківська виписка також не містить обов`язкових реквізитів та не включає рахунку на який банк повинен був перерахувати кредитні кошти.

При цьому матеріали справи взагалі не містять доказів наявності відкриття рахунку на який згідно Оферти та Акцепту мав проводитись переказ коштів.

Зауважує, що докази надані позивачем не підписані та належним чином не завірені. Водночас суд не вирішив клопотання відповідача про витребування доказів від 27 червня 2024 року та від 20 серпня 2024 року.

Надає пояснення стосовно технічної сторони використання одноразового ідентифікатора та електронного цифрового підпису, що на думку апелянта вказує на недоведеність факту укладення кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 в суді заперечив отримання від банку в кредит 250000 грн.. Після вимог банку до нього про стягнення заборгованості в поліцію з приводу шахрайських дій банку не звертався.

Судом встановлено, що підписана Оферта на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501392103 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 16.11.2021 року, акцепт пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту та відкриття відновлювальної кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту, складають кредитний договір укладений між АТ "Альфа Банк" та ОСОБА_1 , який було укладено сторонами в електронній формі (а.с. 42-56).

Відповідно до оферти ОСОБА_1 запропонував Акціонерному товариству «Альфа-Банк» укласти з ним Угоду про надання споживчого кредиту № 501392103 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення цієї угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк». Всі відносини, що не врегульовані угодою, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» запропонувало врегулювати договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.alfabank.ua. Зі змісту зазначеного кредитного договору встановлено, що ОСОБА_1 підтвердив своїм особистим підписом, що згідний з публічною пропозицією Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту.

У оферті та акцепті визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов`язань та інші.

Згідно з умовами такого договору ОСОБА_1 надано споживчий кредит - грошові кошти на споживчі цілі в розмірі 250 000 гривень на строк 60 місяців під фіксовану процентну ставку 35.00 % річних (а.с. 43). Факт надання вказаних кредитних коштів позивачу підтверджується меморіальним ордером № 705195411 від 16.11.2021 року (а.с. 40).

З 12 серпня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с. 85).

Ухвалою суду від 27.06.2024 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування в АТ "Сенс Банк" доказів, а саме оригіналів документів, які містять підпис ОСОБА_1 (а.с. 189). На виконання даної ухвали представник позивача ОСОБА_2 надав суду пояснення, в яких зазначає, що надати суду документи з оригіналами підписів відповідача ОСОБА_1 не представляється можливим, оскільки кредитний договір між АТ "Сенс Банк" та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі та підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 193-195), на підтвердження цього надано довідку про ідентифікацію відповідача ОСОБА_1 (а.с. 216).

Як вбачається із зазначеної довідки про ідентифікацію №22777-57.2/2024 від 25.07.2024 року, акцепт договору № 501392103 позичальник ОСОБА_1 здійснив 16.11.2021 року підписанням аналогом електронно-цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора №0248, який йому було відправлено на номер телефону НОМЕР_1 (а.с. 216).

Відповідно до розрахунку заборгованості, позичальник ОСОБА_1 за кредитним договором № 501392103 станом на 21.09.2023 року має заборгованість у сумі 379967 гривень 10 копійок з яких 243117,69 грн. за кредитом та 136839,51 грн. за відсотками.

З виписки по особовим рахункам за період з 16.11.2021 року по 21.09.2023 року вбачається, що відповідач отримав в користування 250000 гривень та частково погашав заборгованість на обумовлений в оферті та акцепті рахунок UA…2103.

Такі повернення здійснювались як з інших рахунків ОСОБА_1 відкритих у АТ «Сенс Банк» так і з рахунку відкритого в АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 33).

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно статті 642 ЦК - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

За статтею 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі:

1) у паперовому вигляді;

2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг";

3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги;

4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Закон України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII "Про електронну комерцію" (далі - Закон № 675-VIII) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст.11 Закону № 675-VIII, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 675-VIII, моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з Оферти та Акцепту сторони узгодили всі істотні умови кредиту, вказані документи містять персональні дані відповідача, які узгоджуються з відомостями Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 90).

До того ж довідкою про ідентифікацію підтверджується використання відповідного одноразового ідентифікатора у відповідності до ст. 12 Закону № 675-VIII.

Тому доводи апеляційної скарги щодо неналежної ідентифікації клієнта колегія суддів відхиляє.

Посилання в апеляційній скарзі про ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі, є безпідставним з огляду на наступне.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).

Отже, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахункам віповідача, є належним доказом користування відповідачем кредитними коштами.

Контррозрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідач не надавав.

Щодо заявлених клопотань про витребування доказів та доводів апеляційної скарги в частині оцінки доказів, то колегія суддів виходить з наступного.

27 червня 2024 року ОСОБА_1 просив витребувати оригінали письмових доказів (ст. 95 ЦПК України), проте не врахував, що позов ґрунтується на паперових копіях електронних доказів (ст. 100 ЦПК України).

Відповідно позивач не міг виконати вимогу про надання оригіналів письмових доказів.

Клопотання про витребування оригіналів електронних доказів місцевий суд обґрунтовано відхилив ухвалою від 20 серпня 2024 року, зокрема з підстав пропуску строків їх подання, відсутності доказів вчинення заходів щодо їх отримання та причин неможливості їх самостійного отримання.

Частина 3 статті 367 ЦПК України визначає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звернувшись до апеляційного суду з клопотаннями про витребування оригіналів електронних доказів та призначення експертизи відповідач виняткових обставин, що унеможливлювали збір та подання таких доказів під час розгляду справи судом першої інстанції не навів.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про недопустимість наданих копій електронних доказів, оскільки паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ, який є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежне засвідчення доказів.

Згідно із п. 27 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються.

Оскільки позивач брав участь у справі через Електронний суд, то всі додатки до створених Електронному суді документів не потребують додаткового засвідчення, так як підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів при створенні та поданні документа.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ "Сенс Банк".

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області області від 26 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.