Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/3135/24
Провадження№2/572/95/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.,

за участю секретаря судового засідання Щерби А.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом вселення в житловий будинок та виселення з житлового будинку осіб, які проживають в житловому будинку без належних правових підстав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом в якому просить усунути перешкоди в реалізації їм права власності відносно житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача в житловий будинок АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В належному йому будинку крім нього були зареєстровані та проживали колишня дружина ОСОБА_2 та їхні спільні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . На даний час проживають колишня дружина та дочка.

21.05.2024 року за заявою позивача ЦНАП Сарненської міської ради зняв з реєстрації в належному йому будинку ОСОБА_2 та їхні спільні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Кілька місяців тому ОСОБА_1 повернувся з Чернігова, де тимчасово перебував і побачив, що колишня дружина пустила жити в його будинок невідомих людей, які на нього тиснуть, ображають, створюють умови для неможливості його проживання в його будинку. Відповідачі не дозволяють заходити йому до житлового будинку.

В зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Відповідачі подали відзив на позовну заяву, згідно якого в задоволенні позову просять відмовити у зв`язку з безпідставністю. Відзив обґрунтовують тим, що 08.09.1995 року між позивачем та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Після одруження вони з позивачем почали проживати у спірному будинку, власником чого була баба позивача ОСОБА_6 за час спільного проживання з позивачем народилося троє дітей. В 2013 році позивач став власником будинку згідно договору дарування.

З 2020 року відносини між ОСОБА_2 та позивачем почали погіршуватись у зв`язку з вживанням останнім спиртних напоїв, однак, продовжували жити в одному будинку. Навесні 2021 року позивач раптово зник, не повідомляючи ні дружину, ні дітей. Через деякий час, від сусідів дізналися, що він познайомився з жінкою через мережу інтернет і виїхав проживати до неї. З того часу вони його більше не бачили. Твердження позивача про те, що вона вселила в будинок жити невідомих осіб та створює умови, які унеможливлюють його проживання не відповідають дійсності, оскільки з того часу як ОСОБА_1 виїхав в Чернігівську область вони його не бачили. Зазначають, що відповідачі проживають у житловому будинку, доглядають за ним, сплачують комунальні платежі. Вказують, що оскільки вони вселились в будинок на законних підставах, є членами сім`ї власника будинку.

Позивач подав відповідь на відзив в якому заперечує доводи позивача.

Представник позивача просив проводити розгляд справи без участі сторони позивача та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідачів просив в задоволенні позову відмовити, розгляд справи проводити без участі сторони відповідачів.

Суд, дослідивши надані докази: договір дарування від 18.12.2012 року; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджують право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 26.02.2021 року згідно якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано; постанову від 06.06.2018 року, згідно якої ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП обмежившись усним зауваженням; згідно повідомлень ЦНАПу Сарненської міської ради від 21.05.2024 року встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 було знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 за заявою власника житлового приміщення ОСОБА_1 ; квитанції про сплату комунальних послуг, дійшов висновку що позов в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Стаття 328 ЦК України визначає підстави набуття права власності. Встановлено, що право власності набувається на підставах, що не забороні законом, зокрема з правочинів. Стаття 391 ЦК України закріплює правомочність власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча воно і не поєднане з позбавленням володіння.

Судом встановлено, та підтверджується наявними в справі доказами, що спірне житло належить позивачу, відповідачі в спірний будинок вселилися як члени сім`ї власника майна, 26.02.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та було розірвано, тобто відповідач 1 є колишнім членом сім`ї позивача, а відповідач 2 є членом сім`ї позивача (дочка), доказів про те, що позивачу чинять перешкоди в користуванні будинком чи не допускають до проживання в ньому надано не було.

Доказів про те, що у відповідачів наявне інше житло позивачем надано не було.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав».

Згідно зі ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 109, 156, 116 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням за цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, відповідач під час спільного проживання допускав поодинокі порушення правил співжиття сторін, проте ці факти не вказують про їх систематичність і не унеможливлюють їх проживання в одному будинку, тобто не є підставою для виселення ОСОБА_7 відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

З правого висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі №754/613/18-ц вбачається, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" видно, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті.

Як зазначалося у рішеннях від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" та від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України", у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Тому задоволення позову стало б для відповідачів, які іншим житлом незабезпечені, надмірним тягарем, який слід вважати непропорційним легітимній меті такого втручання. Отже, у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому у разі задоволення позову очевидно порушувалися б суб`єктивні права відповідача на житло, що є недопустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтік, оскільки суд у позові відмовив у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом вселення в житловий будинок та виселення з житлового будинку осіб, які проживають в житловому будинку без належних правових підстав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складене 28.01.2025 року.

Суддя