КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/3251/24 Головуючий у І інстанції - Скрипка О.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/3409/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, про поновлення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

установив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору, про поновлення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування доводів позовної заяви, зазначав, що наказом відповідача від 31 грудня 2023 року №688/о припинено його трудовий договір на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Вважав, що його звільнення здійснено без законних підстав і з порушенням встановленої законом процедури, оскільки його трудовий договір було призупинено починаючи з 01 квітня 2022 року, істотні умови праці для нього фактично змінено не було, а тому у нього були відсутні самі підстави, щодо надання/ненадання згоди на зміну істотних умов праці.

Крім того, він не відмовлявся від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці та не подавав заяви за формою, наведеною у додатку 3 до наказу про звільнення.

На його думку, розгляд питання про зміну істотних умов праці можливий лише за наявності самої праці, а призупинення трудового договору не передбачає виконання працівником жодної праці за жодних умов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається і на довільне тлумачення відповідачем норм чинного законодавства, а також на те, що профспілкові організації, до яких звернувся відповідач з поданням про припинення трудового договору, не надали на це своєї згоди.

Крім того, припинення трудового договору відбулось із грубим порушенням вимог ст. 47 КЗпП України, а саме у день видання наказу 31 грудня 2023 року (вихідний день, неділя) його не було ознайомлено з оспорюваним наказом, не ознайомлено з розрахунком належних йому сум, не проведено остаточного розрахунку та не видано на руки трудову книжку.

Остаточний розрахунок з ним проведено 02 січня 2024 року, оспорюваний наказ разом з супровідним листом, розрахунком належних сум та пропозицією, щодо повернення трудової книжки направлено відповідачем 11 січня 2024 року та отримано ним 13 січня 2024 року.

Вважав, що станом на 31 грудня 2023 року відповідач не мав законних підстав на зміну істотних умов праці та на припинення з ним трудового договору через відмову від продовження роботи зі зміненими умовами.

Просив суд, визнати незаконним та скасувати наказ від 31 грудня 2023 року №688/о «Про припинення трудового договору», поновити з 31 грудня 2023 року дію трудового договору.

Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 грудня 2023 року по 07 лютого 2024 року та витрати на правову допомогу.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що аргументи відповідача базуються на його суб`єктивному тлумаченні терміну «трудові відносини» та вибірковому, на власний розсуд, визначенні аспектів трудових відносин, які є діючими чи не діючими у період призупинення дії трудового договору з ним.

Вказує, що у нього були відсутні підстави щодо надання/ненадання згоди на зміну істотних умов праці.

Вважає, що розгляд питання про зміну істотних умов праці можливий лише за наявності самої праці (виконання ним трудової функції), з відповідними, у тому числі істотними, умовами. Наслідком призупинення дії трудового договору є призупинення виконання працівником трудової функції у цей період.

На його думку, сама постановка питання щодо «зміни істотних умов праці» в такій ситуації є абсурдною.

На його думку, ненадання ним згоди на зміну істотних умов праці під час призупинення з ним дії трудового договору (фактично, його тимчасової відсутності без збереження заробітної плати) з дати, що припадає на час призупинення дії самого трудового договору, не створювало жодних наслідків як для нього (за самої відсутності виконання ним трудової функції), так і для відповідача (за відсутності необхідності забезпечення йому будь-яких умов праці та нарахування йому заробітної плати).

Те, що його не звільнено відповідно до вимог п. 2 Наказу №326 є підтвердженням того, що відповідач усвідомлював відсутність згаданих наслідків для обох сторін (насамперед, для себе).

А те, що з ним припинено дію трудового договору відповідно до вимог п. 2 Наказу №326, за повністю аналогічних обставин, свідчить про очевидну правову безвідповідальність відповідача.

Зазначив, що розрахунки суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є попередніми, остаточна сума визначатиметься судом під час постановлення рішення у справі.

Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців» подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що повністю підтримує та погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Вказує, що протягом періоду призупинення дії трудового договору відносини між роботодавцем та робітником передбачають лише підтримку певних комунікацій між ними за відсутності будь-яких взаємних зобов`язань, передбачених трудовим договором, посадовою інструкцією, тощо.

Відповідач проінформував ОСОБА_1 про запровадження зміни істотних умов в Украерорусі, а апелянт, спільно з Профспілкою, своєчасно, у встановленому порядку довели його аргументовану позицію відповідачу.

На її переконання, вимоги відповідача про виконання позивачем вимог розпорядчих документів Украероруху, зокрема Наказу №303, під час призупинення дії трудового договору є неправомірними

Відповідач не спростував того факту, що з 01 січня 2024 року істотні умови праці для ОСОБА_1 фактично не змінювались, а саме - йому не встановлено нового графіку роботи та, відповідно, не змінено розміру виплат за фактично відпрацьований час, які, починаючи з 01 квітня 2024 року, не здійснювались взагалі - відповідно до п. 2 наказу Украероруху від 30березня 2022 року № 139 (наказом №139 трудові договори призупинено до скасування воєнного стану).

Підкреслює, що прийняття відповідачем протилежних рішень, щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням ним згоди на зміну істотних умов праці за наказами №326 та №303, є черговим свідченням відвертої зневаги відповідача до вимог чинного законодавства України у сфері трудових відносин.

Просила суд, задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що з моменту російського вторгнення на підприємстві почали діяти непередбачувані та непереборні події, які відбулися незалежно від волі й бажання підприємства, які підтверджуються довідкою Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, якою засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині того, що воно фактично припинило ведення своєї основної діяльності є цілком законними, обґрунтованими та підтверджується рядом доказів, що були надані у матеріали справи. Доказів протилежного позивач суду не надав.

Зазначило, що факт призупинення дії трудового договору з позивачем, не є тотожним поняттю «призупинення трудових відносин».

Вказувало, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на фактичні обставини й правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, на неврахування власником певних обставин й гарантій, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Як вбачається із змісту рішень профспілок, усі аргументи щодо ненадання згоди на звільнення позивача зводяться лише до того, що на час зміни істотних умов праці трудовий договір з ним був призупинений і на нього не поширюються зміни умов праці.

Однак, дані твердження є необґрунтованими, безпідставними та такими, що гуртуються на припущеннях, а не на дійсних фактах та обставинах.

Також, вважало невірним та непоґрунтованим розрахунок позивача, щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2021 року на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2021 року у справі № 760/3541/21 позивача було поновлено на посаді начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 12 січня 2021 року, про що було видано відповідний Наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 07 грудня 2021 року № 1321/о.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №126 від 01 березня 2022 року було запроваджено режим простою на підприємстві з 01 березня 2022 року до прийняття відповідного рішення для всіх працівників, окрім тих, що вказані у переліках, зазначених у підпунктах 2.1-2.3 цього наказу.

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Про призупинення трудових договорів з працівниками головного підприємства на період воєнного стану» від 30 березня 2022 року №139, відповідно до ст. 64 Конституції України, ст. 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», наказу Украероруху від 24 лютого 2022 року №124 «Про режим роботи Украероруху», наказу Украероруху від 01 березня 2022 року №126 «Про впровадження режиму простою й оплати праці на період воєнного стану», а також у зв`язку із закриттям повітряного простору України для виконання польотів цивільної авіації через військову агресію російської федерації та, як наслідок, відсутністю фінансових надходжень за аеронавігаційне обслуговування на невизначений термін, через непередбачувані та непереборні події, які відбулися незалежно від волі й бажання підприємства, обставинами, що можуть поставити під загрозу життя чи нормальні умови існування людей, що виключає можливість виконання частини виробничих завдань та функцій підприємства, з 01 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору з позивачем, начальником служби інформаційних технологій (ІТ) Украероруху, зі збереженням місця роботи і посади до скасування воєнного стану.

Також, судом встановлено, що у період дії воєнного стану про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 , які запроваджувалися щодо нього з 01 січня 2023 року, він був повідомлений до запровадження таких умов.

Даний факт не заперечував і сам позивач під час розгляду справи.

З подання про припинення трудового договору від 07 грудня 2023 року, направленого відповідачем голові ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» вбачається, що відповідач просив сприяння у проведенні роз`яснювальної роботи із членом виборного профспілкового органу Кузнєцовим Я.В., щодо надання згоди/незгоди на продовження в нових умовах праці.

Також, відповідач просив розглянути подання та у разі, якщо згоди на продовження роботи в нових умовах праці ОСОБА_1 надано не буле, у передбачені законом терміни, надати згоду на припинення трудового договору 31 грудня 2023 року - позивачем.

В рішенні засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 18 грудня 2023 року зазначено про призупинення трудового договору між сторонами, а тому, оскільки позивач не отримав від адміністрації відповідача жодних відомостей про поновлення з ним дії трудового договору, то для нього не вбачається жодних істотних умов праці з 01 січня 2024, що, у свою чергу, не потребує надання якихось додаткових згод.

Також, у рішенні зазначено про те, що ОСОБА_1 не відмовляється від розгляду питання, щодо зміни істотних умов праці та надання згоди на встановлення йому неповного робочого часу 0,3 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2024 рік, а планує це зробити після поновлення з ним дії трудового договору.

Актом від 31 грудня 2023 року зафіксовано, що ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2023 року не надано згоди на зміну істотних умов праці.

Відповідно до наказу №688/о від 31 грудня 2023 року припинено трудовий договір з ОСОБА_1 з 31 грудня 2023 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України через відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановивши наявність змін в організації праці, про які під час воєнного стану позивач був повідомлений до їх запровадження (з дотриманням ч. 2 ст. 3 Закону України №2136-ІХ) та від яких він фактично відмовився, не надавши відповідної згоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача через відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36 КЗпП України) відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Також суд першої інстанції взяв до уваги те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, а також штатний розпис.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 3, 4 ст. 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є, поміж іншого, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим відповідно до ст. 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51,52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Закон України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вступив в дію з 24 березня 2022 року до закінчення воєнного стану.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зміна істотних умов праці на ОСОБА_1 не поширювалась, оскільки трудовий договір з ним було призупинено, не заслуговують на увагу, оскільки факт призупинення дії трудового договору з позивачем, не є тотожним поняттю «призупинення трудових відносин».

Відповідно до абзацу 3 п. 1 ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, місце роботи і посада зберігаються за працівником до закінчення військового стану.

У трудових відносинах з Украерорухом позивач перебував впродовж до 31 грудня 2023 року, тому зміна істотних умов праці стосувалась та поширювалась безпосередньо і на ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що жодних виключень для працівників в питаннях необхідності ознайомлення або відсутності необхідності ознайомленням із наказами або іншими розпорядчими документами по підприємству, що стосуються усіх працівників, чинне законодавство не містить. У свою чергу, відповідно до ст. 13 ЦК України у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно.

Колегія суддів також відхиляє твердження Кузнєцова Я.В., що відповідач лише висловлює припущення з приводу того, що він міг в будь-який момент бути залучений до роботи.

Як встановлено судом, наказом Украероруху від 27 квітня 2022 року №294/о «Про поновлення дії трудового договору» у зв`язку з виробничою необхідністю було поновлено з 27 квітня 2022 року дію трудового договору з позивачем, що був призупинений згідно з наказом Украероруху від 30 березня 2022 року №139. Однак, позивач відмовився від запропонованої йому посади.

Даний факт було досліджено судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі №760/6923/22.

Так, Постановою Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі №760/6923/22 було визнано законними та обґрунтованими рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови від задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в даному випадку твердження відповідача з приводу того, що позивач міг бути залучений до роботи, не можна вважати припущенням, оскільки факт залучення до роботи ОСОБА_1 було доведено відповідачем та встановлено судом.

Пунктом 10 Пленуму ВС України №9 від 06 листопада 1992 року визначено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Верховний Суд України у Постанові Касаційного цивільного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №207/831/20 виснував наступне: «ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність подання нею заяви про свою згоду чи незгоду на продовження роботи за займаною посадою на нових умовах та доведено до її відома те, що працівники, які не виразили свою позицію (згоду/відмову) щодо роботи на нових умовах, вважаються такими, що не згодні продовжити роботу в нових умовах. ОСОБА_1 своєї згоди на продовження роботи на нових умовах під час ознайомлення із попередженням про зміну істотних умов праці не надала, що підтверджується відповідним актом від 16 березня 2020 року. Оскільки позивачем не було надано згоди на продовження роботи на нових умовах праці наказом (розпорядженням) від 18 травня 2020 року № 511, її було звільнено з роботи у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці».

У свою чергу, ст. 43 Конституції України встановлює, що використання примусової праці забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи, актом від 31 грудня 2023 року зафіксовано, що ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2023 року не надано згоди на зміну істотних умов праці.

Таким чином, без волевиявлення на те самого позивача, відповідач не міг за власної ініціативи примусити позивача перебувати у трудових відносинах з Украерорухом в умовах праці, які зазнали істотних змін.

Крім того, доводи апеляційної скарзі, що відповідач не довів реальності та необхідності змін істотних умов праці, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 18 березня 2021 року №121, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (далі - Украерорух) є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство (тобто не фінансується з державного бюджету) та належить до сфери управління Міністерства розвитку громад та територій України.

Згідно п.1.1. Статуту, Украерорух є провайдером аеронавігаційного обслуговування, яке здійснюється на всіх етапах польоту повітряних суден у повітряному просторі України та повітряному просторі над відкритим морем, де відповідальність за обслуговування повітряного руху відповідно до договорів покладена на Україну.

Згідно п.2.1. Статуту, підприємство утворено з метою організації заходів використання повітряного простору, для забезпечення безпечного, економічно ефективного аеронавігаційного обслуговування, яке здійснюється на всіх етапах польоту повітряних суден та включає організацію повітряного руху, аварійне обслуговування, зв`язок, навігацію та спостереження, метеорологічне обслуговування, тощо.

Тобто, як вбачається із вище зазначеного основна діяльність Украероруху пов`язана із забезпеченням якісного та ефективного використання повітряного простору користувачами повітряного простору, якими у свою чергу є авіаперевізники.

Основним джерелом доходів відповідно до ст. 36 Повітряного кодексу України є надходження за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування (далі - АНО).

У зв`язку військовою агресією Російської федерації, через високий ризик авіаційній безпеці для цивільної авіації, з 24 лютого 2022 р. Об`єднана цивільно-військова система організації повітряного руху України, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України, вжило термінових заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору.

Надання послуг з аеронавігаційного обслуговування цивільним користувачам повітряного простору України було призупинено повністю.

Так, з огляду на заборону авіасполучення, Украерорухом вжито низку антикризових заходів, таких як запровадження простою на підприємстві відповідно до ч. 1 ст. 34 Кодексу законів про працю України, потім призупинено дію трудових договорів з працівниками.

Окрім цього, знижено експлуатаційні витрати до мінімально можливого рівня, призупинено всю інвестиційну діяльність за власні кошти підприємства, тощо.

24 лютого 2022 року Украерорухом на офіційному сайті підприємства було розміщено оголошення про закриття повітряного простору України наступного змісту: «У зв`язку з військовим вторгненням рф, згідно з вимогами Повітряного кодексу України та Положення про використання повітряного простору України органами ОЦВС та Державіаслужбою України вжито заходів щодо закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору. Надання аеронавігаційних послуг у повітряному просторі України призупинено».

Тобто, з моменту російського вторгнення на підприємстві почали діяти непередбачувані та непереборні події, які відбулися незалежно від волі й бажання підприємства, які підтверджуються довідкою Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1, якою засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Оскільки дані обставини про закриття повітряного простору та, відповідно зупинення будь-яких авіаперевезень через повітряний простір України, є загальновідомими та визнаними в багатьох країнах світу, тому вони не потребують додаткового доказування.

Згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Тож, колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції, що закриття повітряного простору України для цивільних користувачів повітряного простору відбулося саме у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

При цьому, факт призупинення надання наземного і технічного обслуговування авіаційного транспорту, призупинення здійснення авіаційних перевезень пасажирів, що є основним напрямком діяльності відповідача, свідчить про зменшення обсягу роботи, яку підприємство може надавити своїм працівникам, та, відповідно, здійснювати оплату праці.

Дані обставини свідчать про неможливість відповідача забезпечити роботою всіх своїх працівників відповідно до їх посадових обов`язків, що призвело до істотних змін праці у вигляді зменшення норм тривалості робочого часу, оскільки підприємство фактично припинило здійснювати основну свою діяльність.

Згідно з ч. 2 ст. 65 ГК України, власник здійснює свої права, щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Таким чином, відповідач був вправі впроваджувати будь-які зміни в організації виробництва і праці як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності.

Дії відповідача, щодо зміни в організації виробництва та праці були обґрунтованими та документально оформленими. Відповідач дотримався установленого законом порядку проведення зміни істотних умов праці.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді, оскільки звільнення позивача через відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці (п.6 ст. 36 КЗпП України) відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім того, оскільки вимоги позивача про поновлення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від попередньої, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави для їх задоволення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при правовій кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви, відповіді на відзив, пояснень та додаткових пояснень.

При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба