Провадження №22-ц/812/344/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №486/930/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке ухвалив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Далматової Галини Анатоліївни у приміщенні цього суду 06 листопада 2024 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 13 вересня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 з використанням веб-сайту (creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем позивача, в межах якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, що у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1271-6853, який разом із правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за Договором (графік платежів за договором) відповідно до Методики Національного банку України складають єдиний договір, в якому визначені істотні умови і з якими позичальник був попередньо ознайомлений (далі Договір).

Відповідно до умов договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб в розмірі 13000 грн. строком кредитування 300 календарних днів зі стандартною процентною ставкою 3,00 % в день, зниженою процентною ставкою 2,50 % в день в базовий період - 14 днів.

Згідно додаткової угоди від 15 вересня 2023 року до договору про відкриття кредитної лінії № 1271-6853 від 13 вересня 2023 року відповідачці надано додаткові кошти в розмірі 1300 грн.

Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 06 лютого 2024 року становить 75439 гривень, з яких: 14300 гривень - прострочена заборгованість за кредитом, 61139 гривень - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Разом з тим, позивач вважав за можливе застосувати до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме - частково списати заборгованість за нарахованими відсотками у сумі 3939 грн за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 71500 грн, зокрема, простроченої заборгованість за кредитом 14300 грн, простроченої заборгованість за нарахованими процентами 57200 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану заборгованість, а також судові витрати - 2684 грн. сплаченого судового збору.

Правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не скористалася.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1271-6853 від 13 вересня 2023 року у розмірі 71500 грн, з яких 14300 грн - прострочена заборгованість за кредитом, та 57200 грн - прострочена заборгованість за нарахованими процентами, а також судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп.

Рішення суд мотивував тим, що 13 вересня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту кредитодавця (creditkasa.com.ua) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1271-6853, на виконання якого позивач надав відповідачці кредитні кошти, але відповідачка не виконала свої кредитні зобов`язання щодо повернення коштів, тому позов підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову щодо стягнення з неї на користь позивача 14300 грн. кредитних коштів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов Договору (п. 4.8) нарахування процентів за користування кредитними коштами передбачено протягом 14 днів (базовий період), тоді як згідно із таблицею обчислення загальної вартості для споживачів та реальної річної процентної ставки до Договором (графік платежів за Договором) залишок непогашених відсотків нараховувався до 08 липня 2023 року, розрахунок заборгованості взагалі не надавався. Тому відповідачка вважає, що висновок суд першої інстанції про наявність підстав для стягнення процентів за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, про доведеність позовних вимог, не відповідають обставинам справи та не підтверджуються наявними матеріалами. Суд не врахував, що відповідачці було надано споживчий кредит та не застосував норми матеріального права які регулюють дані правовідносини. Так, встановлення сторонами Договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 61139 грн., є несправедливим в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 14300 грн. Відповідачка вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з неї на користь позивача суму основного боргу 14300 грн., решта позовних вимог, на її думку, задоволенню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги суперечать фактичним обставинам справи щодо умов укладеного сторонами Договору та вимогам закону, а тому є безпідставними.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи» № 3831-IX від 19 червня 2024 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту кредитодавця (creditkasa.com.ua) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1271-6853, згідно якого сторони встановили строк кредиту - 300 календарних днів, стандартну процентну ставку на рівні 3,00% за кожен день користування кредитом, знижену процентну ставку - на рівні 2,50% в день, базовий період - 14 днів. Дата повернення (виплати) кредиту 08 липня 2024 року. Договір підписано позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (номер пароля) А1069 (а.с. 11-17).

Відповідно до умов Договору базовий період проміжки часу впродовж строку дії Договору, в останні дні яких у позичальника настає обов`язок сплати відсотків за користування кредитом. Кількість днів у базовому періоді вказана у Договорі і визначена сторонами на підставі пропозиції кредитодавця, сформованої із урахуванням побажань позичальника, наданих в процесі звернення щодо отримання кредиту через веб-сайт кредитодавця (пункт 1.1). Також відповідно до додаткової угоди від 15 вересня 2023 року до Договору кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1300,00 грн. (а.с. 38-39).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.2 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти відповідно до умов укладеного кредитного договору та додаткові кредитні кошти відповідно до додаткової угоди.

Отримання відповідачкою кредитних коштів в розмірі 13000 грн. та 1300 грн підтверджено довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування ОСОБА_1 суми кредиту 13000 грн, та 1300 грн за договором № 1271-6853 від 13 вересня 2023 року за допомогою системи LiqPay (а.с. 35) та копією листа Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (а.с. 29-34).

02 березня 2024 року на адресу ОСОБА_1 було надіслано вимогу про усунення порушень умов договору № 1271-6853 від 13 вересня 2023 року (а.с. 41 зв., 45).

Згідно копії довідки про укладений договір (а.с. 36-37) станом на 04 лютого 2024 року відповідачці нарахована заборгованість за кредитним договором у розмірі 75439 гривень, з яких: 14300 гривень - прострочена заборгованість за кредитом, 61139 гривень - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини 4 статті 263 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 13 вересня 2023 року та додаткова угода до нього від 15 вересня 2023 року укладені сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», чому передувала верифікація відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі на веб-сайті ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (позикодавця) із зазначенням своїх особистих даних, зокрема, РНОКПП, серії та номеру паспорту, адреси реєстрації місця проживання, контактних відомостей, реквізитів карткового рахунку, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачці не належить (зокрема, відсутні докази звернення позичальниці до правоохоронних органів, кредитодавця, подання позову про визнання Договору недійсним), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує укладання кредитного договору з позивачем та отримання передбачених Договором та додатковою угодою до нього грошових коштів.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів, правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм відповідну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання кредитного договору між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останньою зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, що є підставою стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

Відповідачка в апеляційній скарзі не оскаржує рішення суду в частині стягнення 14300 грн. отриманих кредитних коштів (основного боргу), а тому в цій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Щодо стягнення з відповідачки нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів виходить з наступних міркувань.

З приводу порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами Велика Палата Верховного Суду у пунктах 75-119, 122, 123 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) дійшла наступних висновків.

«Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

…Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Тобто, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.»

Заперечуючи проти стягнення процентів за користування кредитними коштами, ОСОБА_1 посилалася на те, що позивач мав підстави відповідно до пункту 4.8 Договору нарахувати процентів лише у базовий період, останнім днем якого є 26 вересня 2023 року.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

У справі, яка переглядається, сторони Договору визначили, що кредит надається (строк кредитування) на 300 днів, дата повернення кредиту 08 липня 2024 року (пункт 4.12).

Відповідно до пунктів 4.10 та 10.1 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми Кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 3.00% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за та/або зниженою та/або пільговою процентною ставкою). Знижена процентна ставка становить 2.50 % за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов Договору.

Відповідно до пункту 10.3 Договору позичальник здійснює оплату процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою, починаючи з наступної дати: з першого календарного дня користування кредитом, якщо позичальнику не була надана можливість сплати процентів за користування кредитом за пільговою процентною ставкою та/або промо-ставкою; з наступного дня за датою завершення періоду дії промо-ставки, якщо можливість сплати відсотків за користування кредитом за промо-ставкою надана позичальнику на строк, який є меншим за тривалість першого базового періоду і при цьому позичальнику не була надана позичальнику на строк. Який є меншим за тривалість першого базового періоду, і при цьому позичальнику не була надана можливість сплати відсотків за користування кредитом за пільговою процентною ставкою; з першого дня другого базового періоду, якщо протягом усієї тривалості першого базового періоду позичальник користувався правом сплати проценті за пільговою процентною ставкою або промо-ставкою або комбінацією вказаних ставок і своєчасно та у повному обсязі здійснив сплату процентів за користування кредитом, нарахованих за перших базовий період. Позичальник зберігає можливість сплати відсотків за користування кредитом за зниженою процентною ставкою протягом усього періоду дії Договору за умови сплати позичальником своєчасно і у повному обсязі процентів за користування кредитом. У разі несплати позичальником у повному обсязі нарахованих відсотків за користування кредитом не пізніше останнього дня будь-якого базового періоду з наступного дня подальше нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за стандартною процентною ставкою до повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів (включаючи дату погашення заборгованості). З дати, наступної за днем повного погашення позичальником заборгованості зі сплати процентів, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за зниженою процентною ставкою.

Тобто сторони Договору передбачили сплату процентів за користування кредитними коштами за весь строк кредитування, який дорівнює 300 днів, тоді як «базовим періодом» («базовим періодом сплати відсотків») є період часу, в останні дні якого позичальник зобов`язаний провести оплату процентів за користування кредитними коштами (пункт 1.1), а перебіг кожного наступного базового періоду починається з наступної дати за датою закінчення попереднього базового періоду (пункт 4.8). Згідно умов Договору передбачений базовий період у 14 днів, тобто кожні чотирнадцять днів відповідачка мала б сплачувати позивачеві суму процентів за користування залишком кредитних коштів.

За такого посилання в апеляційній скарзі на те, що розрахунок процентів за користування кредитними коштами слід було обмежити датою 26 вересня 2023 року, не заслуговує на увагу як такий, що суперечить умовам укладеного сторонами Договору та положенням статті 1048 ЦК України.

Колегія суддів також відхиляє аргумент відповідачки, викладений в апеляційній скарзі, про те, що умови Договору щодо розміру процентів, який є неспівмірно великий порівняно з розміром заборгованості, є несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Аналіз вказаної законодавчої норми, висновків Верховного Суду (див. до прикладу постанови від 09 вересня 2020 року по справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року по справі 524/5556/19), свідчить, що її положення застосовуються при нарахуванні боржникові у зобов`язанні непропорційно великих сум як відповідальність за невиконання зобов`язання.

Натомість у справі, яка переглядається, згідно розрахунку заборгованості за позовними вимогами нарахування неустойки (штрафу та пені) на заборгованість відповідачці не проводилась, а проценти за користування кредитними коштами за своєю правовою природою не відносяться до компенсації у разі невиконання боржником зобов`язань, тому не підлягають під ознаки, наведені у статі 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів також звертає увагу, що положення Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, яка була чинною на день укладення Договору (13 вересня 2023 року), не передбачала положень щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, а відповідно норма була внесена Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року.

Тому наведені заперечення ОСОБА_1 ґрунтуються на хибному тлумаченні норм закону.

Згідно наданого розрахунку заборгованості, Товариство здійснювало лише нарахування по процентам (згідно п. 4. 10. та 10.1 Договору) за користування кредитом в строк договору (згідно п. 4 12.Договору), що погоджений між сторонами, інші нарахування (штрафу, пені) не здійснювалося.

Не відповідають фактичним обставинам твердження відповідачки про відсутність у справі розрахунку заборгованості.

До позовної заяви Товариство долучило довідку про укладений договір (а.с. 36-37), відповідно до якого відображена надана фінансова послуга, а саме - надання коштів ОСОБА_1 у позику на умовах фінансового кредиту, станом на 04 лютого 2024 року, яка фактично є розрахунком заборгованості, оскільки містить інформацію стосовно кількості днів користування ставкою 2,50% та кількості днів користування ставкою 3,00%, загальної кількості днів користування кредитом, основного боргу, залишку відсотків, залишку комісій, залишку штрафів. Також вищезазначений розрахунок містить таблицю з наступними графами: «№», «Дата», «Статус», «Ставка %», «Нараховано відсотків», «Нараховано штрафів», «Нараховано комісій», «Основний борг», «Залишок нарахованих, непогашених відсотків», «Сума платежу», «Добор по кредиту», «Коригування кредиту». Цей розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, з нього вбачається основний борг, нараховані відсотки, сума платежу та залишок нарахованих не погашених відсотків відповідачкою.

Так, згідно наданого позивачем розрахунку, Договору до заборгованості в сумі 71500 грн. увійшли: заборгованість за кредитом 14300 грн., процентами за користування кредитними коштами в сумі 57200 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на підставі наявних у справі та досліджених у відповідності до статті 89 ЦПК України доказів повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначився із правовою оцінкою правовідносин сторін, а тому обґрунтовано з дотриманням вимог матеріального та процесуального права дійшов висновку про задоволення позову.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу

Тому відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду не змінено, розподіл судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідачку, апеляційним судом не проводиться.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 18 лютого 2025 року