КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 939/3095/21

13 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Башинської Ольги Павлівни на рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Міланіч А.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», треті особи: Філія «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоотриманої компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки її виплати, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до АТ «Українська залізниця», треті особи: Філія «Центр управління промисловістю» АТ «Укрзалізниця», Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» про стягнення недоотриманої компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки її виплати.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з 19 червня 1973 року був прийнятий на роботу на Пенізевицький щебневий завод № 6 Південно-Західної залізниці (на даний час Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на посаду майстра, а з 7 липня 1994 року призначений директором даного підприємства.

На підставі наказу № 37/ос від 23 травня 2012 року ДП «Управління промислових підприємств Укрзалізниці» 24 травня 2012 року його (позивача) було звільнено з роботи.

16 лютого 2021 року йому (позивачу) стало відомо, що на день звільнення роботодавець недорахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 13 257,27 грн., так як сума компенсації з врахуванням лікарняних листів за період з 4 січня 2012 року по 27 квітня 2012 року становить 77 683,32 грн., в той час як йому була виплачена така компенсація в сумі 64 426,05 грн.

Зазначає, що його звернення від 01 червня 2021 року, 15 липня 2021 року та від 21 липня 2021 року про виплату компенсації за невикористану відпуску станом на дату подання позову йому не виплатили компенсацію за невикористані відпустки.

Вважає, що оскільки йому не було виплачено зазначену вище компенсацію, то він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 761 645,56 грн.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257,27 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 24 грудня 2021 року в розмірі 761 645,56 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят сім) гривень 27 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 730 (вісімнадцять тисяч сімсот тридцять) гривень 40 копійок.

В іншій частині в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 12 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Башинська О.П. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення першої інстанції скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 730 грн. 40 коп. та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого буде справедливо для позивача і не буде непосильною для відповідача.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Вважає, що стягуючи з відповідача грошові коштів в сумі 18 730, 40 грн. за прострочення належних позивачу при звільненні виплат занадто зменшеним, оскільки судом не враховано те, що позивач з часу отримання ним розрахункових коштів після звільнення 24.05.2012 року для з`ясування питання правильності розрахунку компенсаційних виплат велику кількість разів звертався до відповідача та третіх осіб з проханнями надати йому довідку про детальний розрахунок обчислення середньої зарплати за 1 календарний день для нарахування грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні, про розрахунок суми компенсації за невикористані відпустки при звільненні та інше, однак не отримував на них відповіді.

Вказує на те, що лише 16.02.2021 року він отримав від третьої особи ВП «ПК» лист-відповідь, де був зазначений розрахунок грошової компенсації за невикористані відпустки з урахуванням лікарняних листків за період з 04.01.2012 року по 27.04.2012 року, сума якої складає 77683,32 грн., в той час як при звільненні йому була нарахована та виплачена компенсація за невикористані відпустки в сумі 64426,05 грн. Отже, саме 16.02.2021 року після отримання відповіді від ВП «ПК» на його чергову заяву, йому стало відомо, що на день звільнення роботодавець не дорахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 13257,27 грн. (77683,32 - 64426,05) і це давало йому право вимагати виплати цієї суми.

Зазначає, позивач намагався в позасудовому порядку отримати вказану суму, тому звертався з заявами від 01.06.2021 року, від 15.07.2021 року та від 21.07.2021 року про виплату недоотриманої суми компенсації за невикористані відпустки, однак знову ж таки не отримав на них відповіді.

11 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшла уточнена апеляційна скарга в якій позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням суми компенсації, розрахованої судом, а саме 692 448,48 грн., яка на думку позивача буде справедливою для нього і не буде непосильною для відповідача.

31 грудня 2024 року від представника філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця»надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що на виконання рішення суду першої інстанції відповідачем було виплачено на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257,27 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 730,40 грн. Вважає, що в даному випадку необхідно враховувати висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року. З огляду на вище викладене просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

24 січня 2025 року до Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення в яких позивач зазначав, що остаточна сума для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати недоотриманої компенсації за невикористані дні відпустки, з вирахуванням вже оплаченої відповідачем суми середнього заробітку в розмірі 31 987,27 грн. становить 468 012,73 грн.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Башинська О.П., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник філії «Центр управління промисловістю» АТ «Укрзалізниця» Кібарова Ніна Григорівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся учасників.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19 червня 1973 року був прийнятий на роботу на Пенізевицький щебневий завод № 6 Південно-Західної залізниці, який за наказом Міністерства транспорту від 12 листопада 2006 року було перейменовано на відокремлений структурний підрозділ «Пенізевицьке кар`єроуправління» ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» (на даний час Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на посаду майстра, а з 7 липня 1994 року призначений директором даного підприємства.

За наказом начальника ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» № 37/ос від 23 травня 2012 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Пенізевицького кар`єроуправління ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» з 24 травня 2012 року у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за п. 5 ст. 40 КЗпП України. (т. 1 а.с.8-10)

При звільнені з позивачем було здійснено розрахунок, в тому числі нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 64 426,05 грн., виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 183,55 грн. за 351 день відпустки, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.13,174,205)

Як вбачається з копії виписки з реєстру про відшкодоване матеріальне забезпечення по тимчасовій непрацездатності Пенізевицькому кар`єроуправлінню ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» згідно поданих заявок-розрахунків (реєстр «Аналіз заяв»), наданої Малинською міжрайонною виконавчою дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 7 грудня 2016 року, вказаному кар`єроуправлінню на підставі заяв, поданих ним 25 травня 2012 року та 5 липня 2012 року, було перераховано відшкодування за листами непрацездатності ОСОБА_1 за період з 4 січня 2012 року по 31 травня 2012 року в загальній сумі 25 894,49 грн. і дані кошти не були враховані при розрахунку належної позивачу до виплати компенсації за невикористані ним відпустки (т.1 а.с.11-13, т.2 а.с.74-75).

Згідно копії листа виробничого підрозділу «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» від 16 лютого 2021 року з врахуванням лікарняних за вищезазначений період сума грошової компенсації позивачу за невикористану відпустку становить 77 683,32 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 221,32 грн. за 351 день відпустки (т.1 а.с.11-12).

При звільненні позивача з роботи йому було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 64 426,05 грн., в той час, як розмір належної до виплати компенсації становив 77 683,32 грн., тобто, недоплачено 13 257,27 грн. (77 683,32 грн. - 64 426,05 грн.).

Сторонами не заперечується, що на виконання рішення суду першої інстанції відповідачем було виплачено на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257,27 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 730,40 грн.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят сім) гривень 27 копійок не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 730 (вісімнадцять тисяч сімсот тридцять) гривень 40 копійок, суд першої інстанції посилався на те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (13257,27 грн.), характером цієї заборгованості (недоплачена компенсація за невикористані відпустки в зв`язку з невключенням до обрахунку виплат за лікарняними листами), діями позивача та відповідача (позивач тривалий час (більше дев`яти років) не звертається до суду для поновлення його порушених прав), суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 18 730,40 грн., яка становить середній заробіток за три місяці перед зверненням позивача до суду за період з 24 вересня 2021 року по 24 грудня 2021 року (288,16 грн. х 65 р/д).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13.

Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції врахував, що постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 702 591,12 грн. є неспівмірним із розміром заборгованості, а тому прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги відносно того, щопозивач з часу отримання ним розрахункових коштів після звільнення 24.05.2012 року для з`ясування питання правильності розрахунку компенсаційних виплат велику кількість разів звертався до відповідача та третіх осіб з проханнями надати йому довідку про детальний розрахунок обчислення середньої зарплати за 1 календарний день для нарахування грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні, про розрахунок суми компенсації за невикористані відпустки при звільненні та інше, однак не отримував на них відповіді, колегія суддів не приймає, оскільки такі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про доцільність врахувати основну суму боргу та наявність підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Башинської Ольги Павлівни.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Башинської Ольги Павлівни залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: