Справа №705/5529/23
2/705/329/25
17 січня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Романовій О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська федерація в особі генеральної прокуратури російської федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди,
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Патрікєєва І.В. звернулась до суду з позовом до держави російська федерація в особі генеральної прокуратури російської федераціїпро стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2011 року ОСОБА_1 було набуто право приватної власності, через заключення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2 , а саме виробничу будівлю з прибудовами загальною площею 974,1 кв.м. та виробничу будівлю з прибудовами загальною площею 1552,9 кв.м. Даний договір купівлі-продажу нежитлових будівель був посвідчений нотаріально державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л. та зареєстрований за № 3-563.
В цих нежитлових приміщеннях здійснювалась підприємницька діяльність ряду фізичних осіб підприємців та юридичних осіб, оскільки дані приміщення здавались в оренду задля отримання прибутку. Орендарями даних складських та нежитлових приміщень були: ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ІРМАКС КОМ».
24.02.2022 російська федерація розпочала широкомасштабний наступ на територію України. По всій території України розпочалися масові авіа удари, ракетні та артилерійські обстріли військових та цивільних об`єктів.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
28 квітня 2023 року в результаті ракетної атаки з боку російської федерації на територію України, відбулось влучання на територію виробничих будівель по АДРЕСА_1 , що призвело до значних пошкоджень та пожежі, що охопила більшу частину площ виробничих будівель з прибудовами, а також до руйнації конструкцій, стін та перекриття складських приміщень.
На місці влучання працювали працівники Уманського районного управління Головного управління ДСНС у Черкаській області, представники поліції та Служби Безпеки України, які і провели фіксацію вчиненого злочину та нанесених збитків.
28.04.2023 працівниками Уманського РУ ГУ ДСНС України в Черкаській області було складено акт про пожежу, де вказано причиною пожежі - вибух в наслідок потрапляння боєприпасів та їх уламків, зафіксовано знищення та пошкодження складських приміщень ОСОБА_1 площею 974,1 кв.м. та 1550 м.кв.
Задля фіксації та обрахунку нанесених ракетним ударом збитків позивач звернулась до судового експерта Окрепки А.І., свідоцтво № 1826 від 07.10.2016 видане на підставі рішення Кваліфікаційної палати ЦЕКК Свідоцтво № 71-22/П термін дії до 14.06.2025, Свідоцтво № 72-22/П термін дії до 14.06.2025, Свідоцтво № 73-22/П термін дії до 14.06.2025 видані на підставі рішення Кваліфікаційної палати ЦЕКК №1 від 14.06.2022 задля отримання висновку експерта.
17.08.2023 судовим експертом Окрепкою А.І. було складено висновок експерта № 1708/23 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, яким було зроблено висновок, що об`єкти нерухомого майна які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виробнича будівля з прибудовою (літ.А, А1) площею 974,1 кв.м та виробнича будівля з прибудовою (літ.Б, Б1) площею 1552,9 кв.м та навісом (літ Г) зазнали пошкоджень конструктивних елементів, які можливо класифікувати як такі, що утворились внаслідок дії вогню, високих температур (руйнування конструктивних елементів, деформації тощо), що призвело до часткової втрати несучих властивостей елементів будівель, руйнації окремих складових частин будівлі, та яка може бути відновлена шляхом ремонту чи реконструкції.
Вартість будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень об`єктів, включаючи витрати на демонтаж зруйнованих частин об`єктів та розмір завданої матеріальної шкоди об`єктам нерухомого майна розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за курсом НБУ (1 долар США = 36,5686 грн.) станом на 17.08.2023 становить:
- виробнича будівля з прибудовами (літ А, А1) площею 974,1 кв.м становить 6 561 419,00 грн. (шість мільйонів п`ятсот шістдесят одна тисяча чотириста дев`ятнадцять гривень 00 копійок) без ПДВ;
- виробнича будівля з прибудовами (літ Б, Б1) площею 1552,9 кв.м., з навісом (літ. Г) становить 8 381 648,00 грн. (вісім мільйонів триста вісімдесят одна тисяча шістсот сорок вісім гривень 00 копійок) без ПДВ.
Результати розрахунків наведені в додатку №1 та №2 до висновку експерта №1708/23.
Вважає, що звертаючись із позовом до російської федерації для правильного вирішення спору, позивач не потребує згоди компетентних органів держави російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.
Стосовно звернення з позовом до російської федерації саме в особі генеральної прокуратури РФ позивач визначає саме такого відповідача на підставі норми підп.3.1. ст.1 федерального закону «Про прокуратуру російської федерації», відповідно до якого Генеральна прокуратура російської федерації в межах своєї компетенції забезпечує представництво та захист інтересів російської федерації в міждержавних органах, іноземних та міжнародних судах, іноземних та міжнародних третейських судах.
Саме внаслідок ракетного удару зі сторони російських військ територій у Черкаській області, був пошкоджений комплекс нежитлових будівель та споруд, які належать позивачу.
Відповідно до Звіту загальна вартість заміщення об`єкту оцінки складає 14 943 067,00 грн.
Вважають, що дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії та масованого ракетного обстрілу території суверенної держави і безпосередньо міста Умань, з влучанням в об`єкти приватної власності позивача з нанесення великої матеріальної шкоди та фактичному зруйнуванні об`єкту, що приносив дохід позивачеві, дійсно спричинили матеріальну та моральну шкоду. Втрата фактичних доходів для позивача мала жахливі наслідки як фінансового характеру так і морального.
Моральна шкода спричинена позивачеві у заявленому нею розмірі саме через втрату майна.
Сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ракетні обстріли території міста проживання позивача, обставина її вимушеної зміни фінансового положення та втрата доходу та майна, безумовно спричинило потерпілій особі моральну шкоду, враховуючи крім вище викладено і ту обставину, що позивач має на своєму утриманні двох дітей.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України», причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Віповідачем у справі є держава-агресор Російська Федерація.
Відповідно до ст.498 ЦПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, учасником якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними державами.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Факт масштабної немотивованої збройної агресії РФ проти України визнано резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Російська Федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті: пошкодження чи знищення майна під час бойових дій; вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора; втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію.
У даному випадку предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
За змістом ч.ч.1, 3 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Законодавець у частині першій статті 16 ЦПК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Пунктами 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом частин 1, 2, 3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно приписів ч.1 ст.1167 ЦУ України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Уманським МВ УМВС України в Черкаській області 15.05.1997, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до акту про пожежу від 28.04.2023, складеного працівник ВЗНС Уманського РУ ГУ ДСНС України в Черкаській області, 28.04.2023 о 04:35 год. на об`єкті нежитлової будови за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , виникла пожежа, зазначено ймовірну причину пожежі вибух в наслідок потрапляння боєприпасів та їх уламків. В акті зафіксовано знищення нежитлової будівлі площею 974,1 м кв. та пошкодження нежитлової будівлі площею 670 м кв. та покрівлю орендованого центру розваг площею 880 м кв.
Згідно висновку експерта № 1708/23 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 17.08.2023, згідно якого, об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виробнича будівля з прибудовою (літ. А, А) площею 974,1 кв.м, та виробнича будівля з прибудовою (літ.Б,Б) площею 1552,9 кв.м. та з навісом (літ. Г) зазнали пошкоджень конструктивних елементів, які можливо класифікувати на такі, що утворилися внаслідок дії вогню, високих температур (руйнування конструктивних елементів, деформації тощо), що призвело до часткової втрати несучих властивостей елементів будівель, руйнації окремих складових частин будівлі, та яка може бути відновлена шляхом ремонту чи реконструкції.
Вартість будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень об`єктів, включаючи витрати на демонтаж зруйнованих частин об`єктів та розмір завданої матеріальної шкоди об`єктам нерухомого майна розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за курсом НБУ (1 долар США=36,5686 грн.) станом на 17.08.2023 становить:
- виробнича будівля з прибудовою (літ А,А) площею 974,1 кв.м становить 6561419,00 грн. (шість мільйонів п`ятсот шістдесят одна тисяча чотириста дев`ятнадцять гривень, 00 копійок) без ПДВ;
- виробнича будівля з прибудовою (літ Б,Б) площею 1552,9 кв.м., з навісом (літ. Г) становить 8381648,00 грн. (вісім мільйонів триста вісімдесят одна тисяча шістсот сорок вісім гривень, 00 копійок) без ПДВ.
Суд враховує, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та окупувавши частину території України порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ та Міністерства юстиції щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
Таким чином, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем докази відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачеві нерухомого майна, а також вид та обсяг збитків, пов`язаних із пошкодженням та знищенням частини даного майна, яке позивач втратила в зв`язку з нанесенням 28.04.2023 країною агресором РФ ракетного удару по м. Умані Черкаської області.
Відтак, суд погоджується із тезами позивача щодо спричинення матеріальної шкоди у заявленому розмірі саме через пошкодження майна.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дії Російської Федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили матеріальну шкоду позивачу, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку.
Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач посилається на факт пошкодження належного їй нерухомого майна по АДРЕСА_1 в результаті ракетної атаки з боку російської федерації на територію України.
Суд вважає, що сама по собі збройна агресія Російської Федерації, наслідком якої є, у тому числі, ракетні обстріли території міста проживання позивача, обставина її вимушеної зміни фінансового положення, втрата майна та доходу від нього безумовно спричинило потерпілій особі моральну шкоду.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Судом враховується правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, згідно якого адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст.23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).
При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
За встановлених обставин, суд вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди 1166700,00 грн. є необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами, та таким, що не відповідає критеріям розумності та справедливості,
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи.
У пункті 45 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» міститься роз`яснення щодо порядку відшкодування витрат за проведення експертизи. Зокрема, після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК України (в чинній редакції стаття 141 ЦПК України).
Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Судом встановлено, що позивачем в ході розгляду справи було понесено витрати в розмірі 30 111 грн. 48 коп., пов`язані з проведенням експертного будівельно-технічного дослідження, що підтверджується відповідною квитанцією про оплату.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог майнового характеру, то понесені позивачем судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст.2, 4, 8, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 27.01.2025.
Суддя: Р. В. Піньковський