справа №357/7942/23
провадження № 22-ц/824/362/2025
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2018 було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 .

Рішенням суду від 03.01.2017 з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 03.11.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 17.01.2017 судом було видано виконавчий лист з метою примусового виконання рішення суду та 23.01.2017 року на підставі поданої позивачкою заяви Білоцерківським відділом ДВС було відкрито ВП НОМЕР_2.

Рішенням суду від 10.11.2017 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 900,00 грн. щомісячно, починаючи з 13.03.2017 року і до досягнення дитиною повнолітня. 31.01.2018 року судом було видано виконавчий лист з метою примусового виконання рішення суду та 20.02.2018 року на підставі поданої позивачкою заяви Білоцерківським відділом ДВС було відкрито ВП № НОМЕР_1.

У межах ВП НОМЕР_2 державним виконавцем було складено довідку - розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача зі сплати аліментів на сина ОСОБА_3 за період з вересня 2021 по травень 2023 року становить 132973,07 грн.

У межах ВП № НОМЕР_1 державним виконавцем було складено довідку - розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача зі сплати аліментів на сина ОСОБА_4 за період з вересня 2021 по травень 2023 року становить 19373,00 грн.

Враховуючи, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, позивачка має право на стягнення неустойки (пені) згідно ст. 196 СК України.

На підставі викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за несвоєчасну сплату аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 132 973,07 грн. та пеню за несвоєчасну сплату аліментів на сина ОСОБА_4 , у розмірі 18 029,60 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного районного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року позовну заяву задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 132 973,07 грн.; стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 18029,60 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням, відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Свої вимоги обґрунтував тим, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, оскільки він був призваний у Збройні Сили України, що свідчить про відсутність у нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментам. Зазначає, що суд першої інстанції не застосував пряму норму закону - ст.196 СК України в частині недоведеності вини відповідача. Також суд не врахував і не дав оцінку тій обставині, що у відповідача на утриманні, крім синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є ще на утриманні малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і з відповідача також стягуються аліменти на його утримання за рішенням суду на користь ОСОБА_8 . Вказує, що розмір неустойки має бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

24 листопада 2023 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а судове рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2018 року, яке набрало законної сили 17.04.2018 року, шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.01.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.11.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

17.01.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі, який на підставі заяви ОСОБА_2 був пред`явлений на примусове виконання до Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та 23.01.2017 року головним державним виконавцем Овдієнко Оксаною Сергіївною було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.11.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 900,00 грн., щомісячно, починаючи з 13.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

31.01.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі, який на підставі заяви ОСОБА_2 був пред`явлений на примусове виконання до Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та 20.02.2018 року державним виконавцем Бітюковою Мариною Олександрівною було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по АСВП № НОМЕР_2 від 01.06.2023 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина - ОСОБА_3 вбачається, що за період з вересня 2021 року по травень 2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів встановлена державним виконавцем у розмірі 132973,07 грн.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по АСВП № НОМЕР_1 від 28.06.2023 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_4 вбачається, що за період з вересня 2021 року по травень 2023 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів встановлена державним виконавцем у розмірі 18900,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, відповідач був обізнаний про рішення суду щодо стягнення з нього на користь позивача аліментів на синів, однак належних дій щодо виконання вказаних зобов`язань щодо щомісячної сплати аліментів на дітей не вчинив, сплатив заборгованість з аліментів вже після подання до суду даного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з його доводами твердженнями, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував пряму норму закону - ст.196 СК України в частині недоведеності вини відповідача, то суду апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 та дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому наведені в апеляційній скарзі обставини жодним чином не скасовують обов`язку відповідача утримувати своїх дітей, відтак і нести відповідальність за невиконання такого обов`язку. Не вбачає з даного приводу колегія суддів і належних обставин, які б передбачали зменшення встановленого розміру пені.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько