КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2951/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2025 року місто Київ

справа №357/3080/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., повний текст рішення складено 30 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом її повернення,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

усунутиїй перешкоди в користуванні її земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, яка розташована на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району, Київської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

зобов'язати ПСП «Агрофірма «Світанок» повернути їй вказану земельну ділянку.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона після смерті батька успадкувала земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, яка розташована на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району, Київської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

21 травня 2015 року вона уклала з ПСП «Агрофірма «Світанок» договір оренди землі б/н, який 28 вересня 2015 рокубуло зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Вказувала, що відповідно до умов договору оренди, земельна ділянка була передана в оренду відповідачу на 7 років.

Зазначала, що оскільки термін дії договору оренди спливав 21 травня 2022 року, а тому вона 05квітня 2021 року направила відповідачу лист-повідомлення про те, що після закінчення строку дії договору оренди вона не має наміру поновлювати його на новий строк з орендарем, а тому після закінчення строку дії договору просила повернути належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га.

Вказувала, що на свій лист вона отримала від відповідача відповідь, в якій останній вказував на те, що з 01 січня 2019 року набрали чинності зміни до Закону України «Про оренду землі» на підставі Закону України №2498-VII від 10 липня 2018 року, які передбачають, що особа, якій належить право користування істотною частиною земель сільськогосподарського призначення (більше ніж 75% масиву) має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх в суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої в цьому масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи. Право оренди(суборенди) земельних ділянок, що набувається особою, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, з передачею взамін права користування іншою земельною ділянкою. За таких обставин, відповідач повідомив, що в межах одного земельного масиву ПСП «Агрофірма «Світанок» має право самостійно визначати на якій саме земельній ділянці позивачу потрібно виділяти земельну ділянку.

Посилалася на те, що її не задовільнила вказана відповідьта оскільки вона не бажала надавати в оренду в подальшому земельну ділянку, тому 11серпня 2022 року після збору врожаю було встановлено межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, які закріплені межовими знаками встановленого зразка у кількості 4 штук та передані їй на зберігання, а також вона звернулась з листом-повідомленням про заперечення щодо поновлення договору оренди до державного реєстратора та про припинення права оренди.

Зазначала, що 19жовтня 2022 року припинено речове право щодо договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, про що 26жовтня 2022 року було внесено відповідні відомості до реєстру.

Вказував, що ПСП «Агрофірма «Світанок» земельну ділянку їй не повернуло та продовжує по даний час користуватись спірною земельною ділянкою, в зв'язку з чим позивач звернулась до правоохоронних органів і 26 травня 2023 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.356 КК України.

Посилалася на те, що відповідач продовжує користуватись її земельною ділянкою, а тому просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 рокупозов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні її земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, яка розташована на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району, зобов'язавши ПСП «Агрофірма «Світанок» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Стягнуто з ПСП «Агрофірма «Світанок» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 26211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ПСП «Агрофірма «Світанок» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування вимог посилався на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції відповідач наполягав, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні та зобов'язання повернути земельну ділянку є абстрактними позовними вимогами, які не підлягають задоволенню, а також не є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Вказував, що суд першої інстанції помилково та з порушенням норм матеріального права не врахував, що вимога позивача - зобов'язати відповідача повернути спірну земельну ділянку не є вимогою про повернення її від відповідача. Така задоволена судом позовна вимога не може бути виконати виконавцем у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Зазначав, що суд помилково не врахував, що заявлені позовні вимоги зводяться до примусу відповідача підписати акт приймання-передачі спірної земельної ділянки з позивачем. Разом із тим, суд не врахував, що вимога підписати акт приймання-передачі не може бути предметом позову, оскільки такий акт є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмету договору. Тобто такі акти є лише доказом виконання сторонами обов'язків за договором, а їх підписання не може розглядатись як окремий обов'язок виконання сторонами договірних зобов'язань.

Посилався на те, що суд першої інстанції не встановив та не з'ясував зміст листа-повідомлення про припинення договору оренди, серія та номер: - виданий 05 квітня 2021 року, хто є його адресатом, якого договору він стосується, докази отримання цього листа його адресатом.

Вказував, що суд не взяв до уваги відсутність фіскальних чеків Укрпошти щодо поштових відправлень, що свідчить про неповне з'ясування судом фактичних обставин справи та обґрунтування судом рішення припущеннями, а не доказами.

Зазначав, що позивач не довела, що вона протягом одного місяця після закінченнястроку договору надіслала лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору. Надані позивачем копії її листа-повідомлення про припинення договору оренди землі від 21 травня 2015 року та заперечення позивача у поновленні договору оренди землі та вимогу про повернення земельної ділянки від 23 жовтня 2023 року не мають жодного значення для поновлення або не поновлення дії договору оренди землі від 21 травня 2015 року на новий строк.

Посилався на те, що на підставі ч.4 ст.37-1 ЗК України, листом від 14 березня 2023 року №33 відповідач повідомив позивача, що в межах одного земельного масиву ПСП «Агрофірма «Світанок» має право самостійно визначати, на якій саме земельній ділянці ОСОБА_1 потрібно виділяти земельну ділянку, та визначило їй місце розташування такої ділянки. Тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не виділив позивачу іншу земельну ділянку, не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказував, що стягнення з відповідача на користь позивача 25000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу є необгрунтованим та неспівмірним.

03 грудня 2024 року від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його обгрунтованість.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від представника відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» - Терещенко Л.В. 27 січня 2025 року надійшло клопотання, в якому остання просила відкласти розгляд справи, оскільки вона буде приймати участь у судовому засіданні в якості представника позивача Шамшиної О.К. у справі №757/25376/21-ц, яке призначене до розгляду у Печерському районному суді міста Києва на 28 січня 2025 року о 12.00 год, а тому з поважних причин не може прибути у судове засідання для розгляду апеляційної скарги ПСП «Агрофірма «Світанок».

28 січня 2025 року від представника відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» -Мартиновського О.В. на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій останній просив відкласти розгляд справи, оскільки він не зможе взяти участь у судовому засіданні у зв`язку з сімейними обставинами, які повідомить пізніше.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» - Терещенко Л.В. про відкладення розгляду справи, оскільки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10 грудня 2024 року, в якому була присутня представник відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» - Терещенко Л.В., судом узгоджувалася зі сторонами дата наступного судового засіданні та представник відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» - Терещенко Л.В. не заперечувала проти призначення розгляду справи на 28 січня 2025 року о 13.00 год.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника відповідача ПСП «Агрофірма «Світанок» -Мартиновського О.В. про відкладення розгляду справи, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження обставин викладених у заяві. Таким чином, зазначені підстави для відкладення розгляду справи визнані неповажними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 серпня 2011 року євласником земельної ділянки площею 5,2447 га з кадастровим номером :03:007:0017, що розташована на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району, Київської області.

21 травня 2015 року між позивачем та ПСП «Агрофірма «Світанок» укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району Київської області, кадастровий номер :03:007:0017, площею 5,2447 га.

28 вересня 2015 року відбулась державна реєстрація права оренди на вказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Відповідно до п.5 договору оренди землі, договір укладено на 7 років. По закінченню строку, на який було укладено дійсний договір орендар, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). В такому випадку орендар повідомляє про це орендодавця до спливу строку договору не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору. До листа-повідомлення орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору його умови можуть бути змінені за згодою сторін. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору, і, за відсутності заперечень, укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 32 договору оренди визначено, що дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, позивач та відповідач у договорі оренди від 21 травня 2015 року визначили строк набрання чинності договору оренди та період його дії, тобто, той період, коли сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки.

05 квітня 2021 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідача лист-повідомлення про припинення договору оренди землі від 21 травня 2025 року, в якому просила після закінчення строку дії договору - 21 травня 2022 року повернути їй за актом земельну ділянку кадастровий номер :03:007:0017, площею 5,2447 га. Направлення підтверджується накладною 394 від 09 квітня 2021 року, видавник АТ «Укрпошта» та фіскальним чеком АТ «Укрпошта».

Позивач у позовній заяві вказувала на те, що оскільки вона не бажала надавати ПСП «Агрофірма «Світанок» в оренду земельну ділянку, тому 11 серпня 2022 року після збору врожаю було встановлено межі земельної ділянки кадастровий номер :03:007:0017, площею 5,2447 га, які закріплені межовими знаками встановленого зразка у кількості 4 шт. та передані їй на зберігання, що підтверджується актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_1 від 11 серпня 2022 року.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що на підставі листа-повідомлення про заперечення щодо поновлення договору оренди землі, серія та номер виданий 14.06.2022 р., опис поштового відправлення, серія та номер 127, виданий 14.06.2022р., видавник АТ «Укрпошта», накладна, серія та номер : 394, виданий 09.04.2021, видавник АТ «Укрпошта», лист-повідомлення про припинення договору оренди, серія та номер: - виданий 05.04.2021, видавник Герасименко Н.А.; накладна, серія та номер 1127, виданий 14.06.2022, видавник: АТ «Укрпошта»; відомості з ДЗК, серія та номер: 58100183, виданий 19.10.2022, видавник: Державний земельний кадастр, були внесені відомості до Державного реєстру речових правна нерухоме майно 26.10.2022 року 15:12:26 про припинене право оренди ПСП «Агрофірма Світанок» на земельну ділянку площею 5,2447 з кадастровим номером :03:007:0017.

Заперечуючи проти позову, відповідач ПСП «Агрофірма «Світанок» посилався на те, що протягом одного місяця після закінчення строку договору орендодавець не надсилав відповідачу листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору, а тому такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором від 21 травня 2015 року. Вказував, щоспірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0017 знаходиться в масиві поля №6 та позначена на графічній схемі, що додана представником відповідача. ПСП «Агрофірма «Світанок» є землекористувачем, якому належить право користування земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення (поле №6 с.Сорокотяги), загальною площею не менш як 75 відсотків усіх земель масиву. Отже, на підставі ч.4 ст.37-1 ЗК України відповідач має право орендувати спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану в такому масиві поля №6 с.Соротяги. Вважає, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, який не забезпечує поновлення її права, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідач до відзиву додав інформацію з ДЗК щодо тридцять одної земельної ділянки, які перебувають в оренді відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа-відповіді від 14 березня 2023 року, відповідач ПСП «Агрофірма «Світанок», з посиланням на ч.4 ст.37-1 Закон України «Про оренду землі», повідомив позивачу, що в межах одного земельного масиву ПСП «Агрофірма «Світанок» має право самостійно визначати, на якій саме земельній ділянці потрібно виділити земельну ділянку позивачу.

З даної відповіді не вбачається, що ПСП «Агрофірма «Світанок» продовжує чи має намір продовжувати користуватися земельною ділянкою позивача після закінчення строку договору. Відповідач на звернення позивача послався лише на норму ч.4 ст.37-1 ЗК України.

На вказаний лист відповідача, позивач 23 жовтня 2023 року направила на адресу ПСП «Агрофірма «Світанок» заперечення у поновленні договору оренди землі, вимогу про повернення земельної ділянки та заборону відповідачу вчиняти будь-які дії на її земельній ділянці.

Направлення вказаного листа підтверджується описом, на якому міститься штамп АТ «Укрпошта» від 23 жовтня 2023 року та накладною АТ «Укрпошта».

Як зазначала позивач у позовній заяві, після закінчення терміну дії договору оренди та її заперечень щодо продовження його дії, ПСП «Агрофірма «Світанок» не повертає їй земельну ділянку і продовжує нею користуватися.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів та 26 травня 2023 року були внесені відомості до ЄРДР №0000952 по факту незаконного знищення посіву та оброблення земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0017 працівниками ПСП «Агрофірма «Світанок».

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» №161-XIV визначено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ч.1 ст.6 вказаного Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (ст.16 Закону №161-XIV).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1, 3 ст.19 Закону №161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

При передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років, для земельних ділянок сільськогосподарського призначення, переданих в оренду для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду), не може бути меншим як 25 років.

Положеннями частини 4 статті 37-1 ЗК України визначено, що особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх у суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої у цьому ж масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи. Право оренди землі набувається в порядку, встановленому Законом України «Про оренду землі».

Особою, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, є землекористувач, якому належить право користування (оренда, емфітевзис) земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, загальною площею не менш як 75 відсотків усіх земель масиву.

У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права.

Поновлення договорів оренди землі, укладених до 16 липня 2020 року, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Згідно з ст.33 Закону №161-XIV (в редакції чинній на момент укладання договору оренди) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Наявність незгоди орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки згідно з положеннями частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» виключає можливість визнання поновленим попереднього договору у вибраний позивачем спосіб.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 січня 2020 року у справі №379/1354/18 (провадження №61-1730), від 15 лютого 2023 року у справі №399/295/11 (провадження №61-13035).

Верховний Суд в постановах від 23 січня 2019 року у справі №902/619/17 та від 27 червня 2019 року у справі №923/925/18, застосовуючи положення ст.33 Закону України «Про оренду землі», зазначив, що реалізація переваженого права на поновлення договору оренди землі, яка передбачена ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури поновлення договору оренди землі. При цьому, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, передбаченого ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі» можлива, як за умови дотримання встановленої цією нормою процедури (ч.ч.2-5 ст.33), так і за наявності волевиявлення сторін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом і в постанові від 08 травня 2024 року у справі №604/483/23, де касаційний суд також зазначив, що переважне право первинного орендаря на поновлення договорів оренди земельних ділянок не є порушеним, оскільки немає однієї зі складових юридичних фактів, що надають позивачу право претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.5 ст.33 Закону України «Про оренду землі», а саме - відсутня воля орендодавця на укладення такого договору, який повідомляв орендаря про небажання поновлювати договір оренди землі.

Частинами 1,5, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що орендар ПСП «Агрофірма «Світанок» на виконання вимог п.5.1 договору оренди та вимог ч.ч.2, 3 ст33 Закону України «Про оренду землі» за місяць до спливу строку договору оренди повідомив орендодавця про бажання укласти договір оренди на новий строк та надав проект додаткової угоди.

Також ПСП «Агрофірма «Світанок» не надав доказів на підтвердження свої доводів про те, що він виділив в масиві земель іншу земельну ділянку позивачу, як то передбачено ч.4 ст.37-1 ЗК України.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до закінчення дії договору оренди землі, за рік, в квітні 2021 року, позивач направила орендарю лист-повідомлення про припинення договору оренди землі, що свідчить про те, що волевиявлення орендодавця ОСОБА_1 на укладення з ПСП «Агрофірма «Світанок» договору оренди землі на новий строк було відсутнє.

Таким чином, оскільки ПСП «Агрофірма «Світанок», який бажав поновлення договору оренди землі, всупереч вимогам частин другої, третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» не повідомив орендодавця про бажання укласти договір оренди на новий строк та не надіслав орендодавцю проект додаткової угоди про поновлення договору, а орендодавець вчинила дії з повідомлення орендаря про припинення строку дії договору, а відтак не відбулося поновлення договору оренди земельної ділянки з позивачем на новий строк.

Встановивши, що відповідач після закінчення строку дії договору оренди не повернув спірну земельну ділянку орендодавцю ОСОБА_1 , чим останній чиняться перешкоди відповідачем у користуванні її земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні правові підстави для усунення ОСОБА_1 перешкоди в користуванні її земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, яка розташована на території Сорокотязької сільської ради, Білоцерківського району, зобов'язавши ПСП «Агрофірма «Світанок» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0017, площею 5,2447 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив та не з'ясував зміст листа-повідомлення про припинення договору оренди, серія та номер: - виданий 05 квітня 2021 року, хто є його адресатом, якого договору він стосується, докази отримання цього листа його адресатом, тобто позивач не довела, що вона протягом одного місяця після закінченнястроку договору надіслала лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що переважне право ПСП «Агрофірма «Світанок» на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним, оскільки немає складових юридичних фактів, що надають відповідачу право претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», а саме - відсутня воля орендодавця на укладення такого договору, яка повідомляла орендаря про небажання поновлювати договір оренди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні та зобов'язання повернути земельну ділянку є абстрактними позовними вимогами, які не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрала неефективний спосіб захисту прав та інтересів, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов'язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц).

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Стягуючи з ПСП «Агрофірма «Світанок» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 25000 грн., суд першої інстанції виходив з наявності підстав для їх стягнення.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої -четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Позивач в позовній заяві зазначила орієнтовний розмір витрат на правову допомогу та надала до суду першої інстанції: договір про надання правничої допомоги від 22 вересня 2023 року, розрахунок-опис, ордер і квитанцію про оплату позивачем 25000 грн.

Як вбачається з розрахунку-опису ОСОБА_1 була надана правова допомга, а саме:

вивчення документів та надання консультацій - 5 год., 5000 грн.;

складання позовної заяви - 5 год., 5000 грн.;

ведення цивільної справи в суді - 15000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутої судом першої інстанції з ПСП «Агрофірма «Світанок» суми правової допомоги у розмірі 25000 грн., з огляду на наступне.

Відповідач в апеляційній скарзі вказував на те, що витрати на правову допомогу у розмірі 25000грн. є необгрунтовані та неспівмірні з розглядом справи.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу - 25000 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Таким чином, беручи до уваги заперечення відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених позивачем в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, судом стягнуто судові витрати в загальному розмірі 26211,20 грн., а саме: 25000 грн. витрат на правову допомогу та 1211,20 грн. судового збору.

Таким чином, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 рокув частині стягнення з ПСП «Агрофірма «Світанок»на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 26211,20 грн. підлягає зміні, шляхом їх зменшення з 26211,20 грн. до 16211,20 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2024 року в частині стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» на користь ОСОБА_1 судових витрат по справі в сумі 26211 грн. 20 коп. змінити, зменшити стягнуту з Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» на користь ОСОБА_1 суму судових витрат з 26211 грн. 20 коп. до 16211 грн. 20 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: