ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 405/4853/20

провадження № 61-11698св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року у складі судді Драного В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 липня 2024 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 01 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н. К., реєстр № 2026, зареєстровано в ОКП «КОБТІ» 28 листопада 2011 року в реєстрову Книгу № 16276/69.

Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 01 листопада 2011 року між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який помер у 2018 році, і ОСОБА_5 , яка померла у 2013 році, з однієї сторони та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, згідно з яким відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На час укладення спірного договору ОСОБА_4 мав травму у вигляді струсу мозку, внаслідок побиття ОСОБА_2 , і хворів на дисциркуляторну енцефалопію ІІ ступеню, а ОСОБА_5 хворіла на онкологічне захворювання.

Оспорюваний правочин укладено батьками позивача під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах для них, оскільки вони мали тяжкі хвороби і потребували коштів на лікування. Також ОСОБА_4 уклав договір внаслідок застосування до нього фізичної сили з боку ОСОБА_2 .

Відповідач не виконував належним чином умови договору, застосовував фізичну силу до батька, відбирав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 його пенсію, позбавляючи його всіх джерел існування.

За цих обставин просив визнати недійсним договір довічного утримання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 21 березня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позивачем укладення відчужувачами оспорюваного правочину навкрай невигідних для них умовах або під впливом насильства. Сама по собі наявність тяжких життєвих обставин в однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ленінський районний суд м. Кіровограда додатковим рішенням від 01 квітня 2024 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн. Стягнув з ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн

Додаткове рішення мотивоване наявністю підстав для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Кропивницький апеляційний суд постановою від 10 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивованазаконністю й обґрунтованістю рішення і додаткового рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 липня 2024 року і ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 522/12495/17.

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Договір довічного утримання укладений батьками позивача на невигідних для них умовах і під впливом тяжких обставин. У висновку судово-психіатричної експертизи від 13 травня 2020 року № 195 зазначено, що в серпні 2011 року ОСОБА_4 був побитий сином з діагностуванням струсу головного мозку, множинних забоїв м`яких тканин, закритого перелому кісток носу, і саме в такому стані ОСОБА_4 в листопаді 2011 року разом із дружиною уклали договір довічного утримання.

Відповідач не виконував належним чином умови договору.

Суд першої інстанції не надав оцінки довідці КЗ «Кіровоградський обласний онкологічний диспансер».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

24 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4 , 1939 року народження і ОСОБА_5 , 1940 року народження.

Відповідач ОСОБА_3 є дружиною відповідача ОСОБА_2 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 10 квітня 2023 року № 42-аз/111-23 від ОСОБА_1 18 серпня 2011 року надійшло повідомлення про те, що його батько наніс йому тілесне ушкодження у вигляді синця на тілі. Матеріали ЖРЗПЗ знищені за закінченням терміну зберігання.

01листопада 2011 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (відчужувачі) з однієї сторони і ОСОБА_2 (набувач) з іншої сторони укладено договір довічного утримання (догляду).

Згідно з умовами договору ОСОБА_2 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 й зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів та зареєстровано право власності набувача на квартиру.

Згідно з п. 6, 7 договору загальна вартість квартири становить 46 911,00 грн.

Відповідно до п. п. 8, 9 договору утримання (догляд) визначається сторонами договору у вигляді забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення відчужувачів щоденним триразовим калорійним харчуванням; надання побутових послуг (прання постільної білизни, одягу, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами у розмірі однієї мінімальної пенсії за віком, щомісячно.

Відповідно до п. 10 договору відчужувачі мають право вимагати своєчасного та повного здійснення надання від набувача утримання (догляду) та розірвання цього договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором.

Згідно з п. 12 договору набувач ОСОБА_2 зазначену квартиру набув за згоди своєї дружини ОСОБА_3 .

У п. 21 договору сторони підтверджують, що договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею на вигідних для сторін умовах та не є результатом впливу тяжких обставин.

У листі Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 06 серпня 2018 року № АЗ-106/117-18 зазначено, що ОСОБА_4 20 лютого 2018 року звертався до поліції із заявою щодо спричинення йому невісткою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, про що 21 лютого 2018 року внесено відомості до ЄРДР за № 0001680 за частиною першою статті 125 КК України, по якому проводиться досудове розслідування. Як вбачається із заяви ОСОБА_4 просив притягнути до відповідальності ОСОБА_7 , яка 20 лютого 2018 року близько 17:15 год прийшла до нього додому почала на нього кричати і штовхнула, внаслідок чого він отримав тілесне ушкодження на голові.

Відповідно до листа КНП «Обласний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради» від 1 серпня 2020 року № 775 ОСОБА_4 перебував на диспансенрному обліку з 06 листопада 2015 року з діагнозом переферичний Cr правої легені st. IB T2N0M0, кл. гр. IV, від лікування пацієнт відмовився, рекомендовано симптоматичне лікування за місцем проживання, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від ракової інтоксикації. ОСОБА_5 перебувала на диспансерному обліку з 24 травня 1990 року з діагнозом Cr яєчників st.I T1N0M0, проходила курси поліхіміотерапії двічі у 1990 році, двічі у 1991 році та двічі у 2012 році. Курси поліхіміотерапії проводились за рахунок державних закупівель, препарати супровідної терапії хвора купувала за свої кошти. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 від ракової інтоксикації.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 19 травня 2020 року № 195 проведеного в межах розгляду цивільної справи № 404/7618/18 під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01 листопада 2011 року ОСОБА_4 виявляв ознаки емоційно-лабільного (астенічного) розладу з церебрастенічими цефалігічними проявами, що проте не супроводжувалося хворобливою дезорганізацією поведінки, глибокими емоційно-вольовими розладами, інтелектуально-мнестичними порушеннями, не супроводжувалося будь-якими розладами психотичного рівня, та не позбавляло його здатності станом на 01 листопада 2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 19 травня 2020 року №194, проведеного в межах розгляду цивільної справи № 404/7618/18, під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01 листопада 2011 року ОСОБА_5 не виявляла ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності психотичного рівня (в тому числі і таких, що могли би бути викликані важкими соматичними хворобами) і була здатна розуміти значення своїх дій і керувати ними станом на 01 листопада 2011 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оскаржуваний договір довічного утримання укладений його батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 під впливом тяжких для них обставин і на невигідних умовах. Крім того, ОСОБА_4 уклав договір внаслідок застосування до нього фізичної сили з боку відповідача ОСОБА_2 .

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Встановивши, що позивач не довів належними і допустимим доказами вчинення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 оспорюваного договору під впливом тяжких обставин і на невигідних умовах або під впливом насильства, під час укладення договору ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розуміли значення своїх дій і могли ними керувати, що підтверджується висновками експертів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи касаційної скарги щодо невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не спростовують висновків судів, адже невиконання умов договору є підставою для його розірвання сторонами такого правочину про що правильно вказували суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

За таких обставин висновки судів у цій справі не суперечать висновку, викладеному у постанові Верховного Суду, що зазначена заявником у касаційній скарзі.

Інші аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Касаційна скарга не містить доводів щодо стягнутих з позивача на користь відповідачів витрат на правничу допомогу.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов