Провадження № 2/0158/66/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності.
Позовні вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право спадщини за законом від 21.11.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що співвласником іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_3 .
Вказує, що на її неодноразові звернення з проханням здійснити добровільно спільний розподіл майна відповідач не реагував.
З метою визначення технічної можливості виділення в натурі 1/2 частини оспорюваного майна, що належить їй на праві спільної часткової власності було проведено судову будівельно-технічну експертизу, відповідно до якої поділ відбувається з врахуванням фактичного використання співвласниками приміщення житлового будинку та господарських будівель і споруд, надано один варіант поділу будинку, зокрема, І співвласнику ( ОСОБА_1 ): житловий будинок «А-1», загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., сіни «а», веранда «а1», сходи «а2», а саме приміщення 1 веранда, площею 6,6 кв.м, приміщення 2 кухня, площею 10,4 кв.м., приміщення 3 кімната, площею 23,0 кв.м.; гараж-літня кухня «Б-1»; веранда «б»; погріб «В»; сарай «Г-1»; вбиральня «Е»; огорожа «1».
З врахуванням вищевикладеного, просила суд виділити їй в натурі у власність 1/2 частку спільного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною 40,0 кв.м., а саме: житловий будинок «А-1», загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., сіни «а», веранда «а1», сходи «а2», а саме приміщення 1 веранда, площею 6,6 кв.м, приміщення 2 кухня, площею 10,4 кв.м., приміщення 3 кімната, площею 23,0 кв.м.; гараж-літня кухня «Б-1»; веранда «б»; погріб «В»; сарай «Г-1»; вбиральня «Е»; огорожа «1», а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.
Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.09.2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.
21.10.2024 року від відповідача ОСОБА_3 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що з 2010 року, зі згоди співвласника ОСОБА_1 , він розпочав добудову і реконструкцію житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка була завершена у 2015 році, внаслідок чого його частка у вищевказаному майні збільшилася. Зазначає, що при проведенні судової будівельно-технічної експертизи взято до уваги технічний паспорт на садибний індивідуальний будинок станом на 27.11.2006 року, однак не взято до уваги технічний паспорт виготовлений станом на 28.09.2015 року. На підставі наведеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Разом з тим вказав, що дана справа не підсудна Луцькому міськрайонному суду Волинської області, оскільки оспорюване майно знаходить на території бувшого Ківерцівського району Волинської області, відтак справа підсудна Ківерцівському районному суду Волинської області.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2024 року цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності направлено за підсудністю до Ківерцівського районного суду Волинської області.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.11.2024 року, вказану справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.12.2024 року, підготовче провадження у даній справі закрито та призначено судовий розгляд по суті.
У судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , кожен зокрема, заявлені позовні вимоги підтримали та просиси їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити.
Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 21.11.2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2006 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.8-10/.
Відповідно до рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.07.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.09.2009 року, відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.95-96/.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зокрема, 3 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 583/2924/20, провадження № 61-9357св22 досліджував питання щодо виділу (поділу) у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Так, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частини 1-3 ст. 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна.
Відповідно до висновку №16/2024 судової будівельно-технічної експертизи про виділ в натурі 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 від 02.09.2024 року, поділ відбувався з врахуванням фактичного використання співвласниками приміщень житлового будинку та господарських будівель та споруд, надано один варіант розподілу, а саме:
- І співвласник ( ОСОБА_1 ): житловий будинок «А-1», загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., сіни «а», веранда «а1», сходи «а2», а саме приміщення 1 веранда, площею 6,6 кв.м, приміщення 2 кухня, площею 10,4 кв.м., приміщення 3 кімната, площею 23,0 кв.м.; гараж-літня кухня «Б-1»; веранда «б»; погріб «В»; сарай «Г-1»; вбиральня «Е»; огорожа «1»;
- ІІ співвласник ( ОСОБА_3 ): житловий будинок «А-1», загальною площею 30,3 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., сходи «а3», погріб «З», вбиральня «Є», огорожа 2 /а.с.54/.
У судовому засіданні також встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна та/або виділ у натурі частки із спільного майна, що призвело до не можливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому статей 364, 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого права, шляхом виділу у натурі своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Суд не бере до уваги твердження відповідача ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву та його представника ОСОБА_4 безпосередньо у судовому засіданні про те, що з 2010 року, він розпочав добудову і реконструкцію житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка була завершена у 2015 році, внаслідок чого його частка у вищевказаному майні збільшилася, з огляду на наступне.
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно (реконструкція) набуває юридичного статусу після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 року у справі №630/637/17 зазначив, що для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку та стає предметом поділу спільно набутого майна подружжя після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
Разом із тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Як вбачається із матеріалів справи, ні технічний паспорт від 28.10.2024 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, ні Декларація про готовність об`єкта до експлуатації не підписана іншим співвласником ОСОБА_1 .
Крім того, дозвільний документ про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (поданий 09.12.2024 року) «Реконструкція індивідуального житлового будинку та нове будівництво господарської будівлі на АДРЕСА_1 » повернуто на доопрацювання, оскільки Декларація про готовність обєкта до експлуатації не підписана усіма заявниками /а.с.161-162/.
За наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва, до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва (постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 909/175/18).
Верховний Суд у постанові від 03.06.2020 року у справі №722/1882/16-ц вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що право власності ОСОБА_1 на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підтверджено відповідними документами, а тому кожен із співвласників, зокрема позивач, має право на виділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, відтак, суд приходить до висновку, що позов у відповідності до заявлених вимог слід задовольнити.
Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 4331,50 грн.
На підставі ст. ст. 356, 358, 364 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності задовольнити.
Виділити ОСОБА_1 в натурі у власність 1/2 частку спільного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною 40,0 кв.м., а саме:
- житловий будинок «А-1», загальною площею 40,0 кв.м., житловою площею 23,0 кв.м., сіни «а», веранда «а1», сходи «а2», а саме приміщення 1 веранда, площею 6,6 кв.м, приміщення 2 кухня, площею 10,4 кв.м., приміщення 3 кімната, площею 23,0 кв.м.;
- гараж-літня кухня «Б-1»;
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 4331 (чотири тисячі триста тридцять одна) грн. 50 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Представник позивача адвокат Деркач Денис Володимирович, адреса: м. Луцьк, вул. Ковельська, 22, офіс 306, Волинської області.

Відповідач ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача адвокат Радюк Зоя Олександрівна, адреса: м. Ківерці, вул. Соборності, 6А, Луцького району Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 18.02.2025 року.