ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/2172/23
Номер провадження 22-ц/818/170/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представників відповідача адвокатів Токаренко Х.О. та Прядко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року в складі судді Демченко І.М. у справі № 646/2172/23 за позовом ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу ?Локомотивне депо Основа? Регіональної філії ?Південна залізниця? Акціонерного товариства ?Українська залізниця? про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позов мотивовано тим, що наказом відповідача № 66/ос від 21 квітня 2023 року його було звільнено з посади помічника машиніста тепловоза дільниці експлуатації локомотивів.

Вказував, що його звільнення за угодою сторін є незаконним, оскільки с заявою про припинення трудового договору він не звертався.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив скасувати наказ АТ «Українська залізниця» виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» № 66/ос від 21 квітня 2023 року про його звільнення за згодою сторін та зобов`язати відповідача поновити його на роботі.

У червні 2023 року ВП «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» подано відзив на позовну заяву, в якому просило залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що сторонами було досягнуто домовленості про припинення трудових відносин за угодою сторін з 21 квітня 2023 року, та в подальшому позивач не повідомляв відповідача про відкликання своєї заяви про звільнення, на роботу не з`являвся, що свідчить про його волевиявлення на припинення трудових відносин.

ОСОБА_1 було особисто подано заяву про звільнення начальнику Локомотивного депо Основа, на підставі чого було видано наказ від 21 квітня 2023 року № 66/ос про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Також, під час розгляду справи у поясненнях відповідачем зазначено, що на підприємстві було виявлено факт нестачі дизельного палива в тепловозах, у зв`язку з чим було подано заяву до відділу поліції, про що 19 квітня 2023 року до ЄРДР за №0000 147 було внесено відповідні відомості, на цей час досудове розслідування триває.

Наявність домовленості між сторонами про звільнення саме з 21 квітня 2023 року було засвідчено в присутності заступника начальника депо ОСОБА_2 та машиніста-інструктора ОСОБА_3 . Заяву про звільнення позивача було завізовано заступником начальника депо з експлуатації Цехмістером А.С., зареєстровано в журналі реєстрації заяв працівників «Локомотивне депо Основа» за № 153, накладено резолюцію начальника депо ОСОБА_4 .

В подальшому було виявлено, що з робочого кабінету заступника начальника депо ОСОБА_2 зникла папка з документами, на підставі яких ним готувалися характеристики на колишніх працівників, в тому числі ОСОБА_1 для надання до ВП № 2 Полтавського РУП ГУНПУ в Полтавській області в рамках кримінального провадження № 1200147.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки між сторонами були досягнуті домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою, про що свідчать подальші дії позивача а саме написана заява про звільнення та відсутність позивача на робочому місті, підстави для скасування наказу № 66/ОС від 21 квітня 2023 року та поновлення позивача на роботі відсутні.

02 липня 2024 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки його показам у якості свідка про те, що 20 квітня 2023 року він разом з членами локомотивної бригади машиністом тепловозу ОСОБА_5 , помічником машиніста ОСОБА_6 , помічником машиніста ОСОБА_7 надавали заяви про звільнення під тиском керівництва депо. Проте, фактично заяви подані не були, але їх було сфотографовано працівником відповідача.

Члени локомотивної бригади звернулися до відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області з заявами про підробку документів, а саме заяви про звільнення з місця роботи, та на даний час по вказаним заявам проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню за № 0000534 від 22 грудня 2023 року.

Зазначав, що у кримінальному провадженню за № 0000147 від 19 квітня 2023 року, на яке посилається відповідач в обґрунтування поданих заперечень, він є свідком, а не обвинуваченим.

06 листопада 2024 року ВП «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач власноруч написав заяву про звільнення за угодою сторін, що підтверджується свідченнями самого позивача та свідків які безпосередньо були присутні при написанні зазначеної заяви, й не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява не була ним подана, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 звільнено з підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до вимог трудового законодавства.

ОСОБА_1 особисто, без жодного примусу, написав заяву на звільнення за згодою сторін та передав її начальнику депо.

Показання позивача, допитаного судом 31 січня 2024 року в якості свідка у справі № 646/2172/23 є суперечливими, неодноразово змінювались під час допиту, на одне і теж саме питання позивачем надавались різні протилежні свідчення, що свідчить про те, що позивачем надано суду неправдиві докази щодо фактичних обставин справи № 646/2172/23.

Після написання заяви про звільнення ОСОБА_1 бажання працювати не виявляв, з заявами про подовження відносин не звертався, на місце роботи не з`являвся. Позивачу було доведено графік роботи на квітень 2023 року під підпис, видано скоростемірні стрічки, журнал локомотиву та інші документи. Жодних розпоряджень про відсторонення його від роботи, зняття з роботи чи внесення змін у графік роботи видано не було.

Також, позивачем було пропущено строк на оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції позивачем було отримано 28 травня 2024 року, а інтереси позивача представляє адвокат, який в силу приписів ст. 14 ЦПК України зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі) та не зробив цього.

Також, в суді першої інстанції позивачем вимогу про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлено не було, у зв`язку з чим підстави для її розгляду в суді апеляційної інстанції відсутні.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дягілєв О.В. не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 13 лютого 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримав 22 листопада 2024 року (том 2, а.с.64);

Адвокат Дягілєв О.В. повідомлений 14 листопада 2024 року (том 2, а.с.62).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача адвоката Токаренко Х. О. та адвоката Прядко В. О., які заперечували проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що наказом № 66/ос від 21 квітня 2023 року АТ «Українська залізниця» виробничий підрозділ «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» ОСОБА_1 машиніста тепловоза звільнено з 21 квітня 2023 року за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, підстава - особиста заява ОСОБА_1 , згода власника. Як вбачається з копії заяви ОСОБА_1 про звільнення, вона була завізована керівником кадрового підрозділу від 21 квітня 2023 року (том 1, а.с. 37, 38).

21 квітня 2023 року копію вказаного наказу направлено ОСОБА_1 . Крім того, 25 квітня 2023 року позивачу було запропоновано звернутися до відділу кадрів виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» з трудовою книжкою, що була видана йому під розписку, для внесення до неї відповідного запису про розірвання трудового договору (том 1, а.с. 39 - 43).

Відповідно до копії журналу реєстрації заяв та звернень працівників ВП «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» заяву ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін було зареєстровано 21 квітня 2023 року під № 153 (том 1, а.с.111-112).

20 квітня 2023 року начальником депо Пиво В.В., заступником начальника депо Цехмістером А.С., машиністом-інструктором ОСОБА_8 складено Акт, яким засвідчено, що відповідно за результатами розгляду заяви ОСОБА_9 досягнуто згоди щодо припинення трудового договору за згодою сторін з 21 квітня 2023 року. Згода надана в усній формі (том 1, а.с.76).

Згідно з графіком роботи локомотивних бригад на тепловозі в КМС-39 на квітень 2023 року з 22 год 13 квітня 2023 року по 22 год 22 квітня 2023 року на тепловозі 2ТЕ-116 № 513Б/1105Б була запланована робота локомотивної бригади у складі: машиніст тепловоза ОСОБА_5 , помічник машиніста ОСОБА_6 , машиніст тепловозу ОСОБА_1 , помічник машиніста ОСОБА_7 (том 1, а.с.108).

Відповідно до журналу проведення інструктажів локомотивних бригад, довідок з електронної системи АСК ВП УЗ «Первинна інформація для формування компонентів ЕММ №№ММ1058181,1061292, 1063276, 1066844, 106986, НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , журналу форми ДУ-2, випискою з електронної системи АСК ВП УЗ, портал УЗ «Операції з локомотивом № 513 серії 2ТЄ116 (530) за період з 01 квітня 2023 року 10:19 по 30 квітня 2023 року 10:19» машиніст тепловоза ОСОБА_10 останній раз проходив інструктаж з питань охорони праці 07 квітня 2023 року під час заступлення на зміну в КМС 13 квітня 2023 року, в подальшому до депо не з`являвся ( а.с.109,129-189).

З протоколу № 1 оперативної наради при начальнику виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 20 квітня 2023 року вбачається, що проводилося службове розслідування щодо раптової перевірки використання палива локомотивною бригадою у складі: машиніст тепловоза ОСОБА_5 , помічник машиніста ОСОБА_6 , машиніст тепловозу ОСОБА_1 , помічник машиніста ОСОБА_7 , які працювали на тепловозі 2ТЕ-116 №513Б/1105Б, що була проведена 19 квітня 2023 року по ст. Кобеляки. Встановлено нестачу палива на вказаному тепловозі орієнтовною кількістю 1250 л, про що вирішено відібрати пояснення причетних, провести аналіз причин ймовірної нестачі палива та подати відповідний рапорт (том 1, а.с.69).

19 квітня 2023 року начальником виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» подано заяву про кримінальне правопорушення до відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області за вказаним фактом нестачі дизельного палива (том 1, а.с.74).

Відповідно до витягу з ЄРДР до реєстру 19 квітня 2023 року за №0000147 було внесені відомості за виявленням факту замаху на крадіжку дизельного палива з тепловозу 2ТЕ-116 №513 поруч із ст. Кобеляки (том 1, а.с.68).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Схожий за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19. Підстави відступити від цих висновків суд не встановив.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року справі № 334/5735/19 зазначено: «відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП з 07 червня 2019 року, яку він особисто подав відповідачу, а останній погодився з припиненням трудового договору.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП, суд встановив факт законності такого звільнення, а тому відсутні правові підстави для його поновлення на роботі».

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1 - 3 статті 89 ЦПК України).

Судом першої інстанцій встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, що підтверджується заявою ОСОБА_1 , а також його подальшими діями. Позивачем не заперечується, що після 21 квітня 2023 року він на роботу не виходив, трудові обов`язки не виконував та з заявами про продовження трудових відносин або щодо неможливості виконання посадових обов`язків не звертався.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Належних та допустимих доказів на те, що заява про звільнення складена сторонньою особою ОСОБА_9 суду не надано, доказів неправомірності дій працівників відповідача матеріали справи також не містять.

Таким чином, АТ «Українська залізниця» дотрималось порядку припинення трудового договору за угодою сторін, обставин, які б вказували на порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 судом не встановлено, наказ про припинення трудового договору від 21 квітня 2023 року містить всі необхідні реквізити, зокрема, дату звільнення, причини та підставу звільнення, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції з`ясував: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18580/22-ц.

Таким чином, АТ «Українська залізниця» дотрималось порядку припинення трудового договору за угодою сторін, обставин, які б вказували на порушення трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 судами не встановлено, наказ про припинення трудового договору від 21 квітня 2023 року містить всі необхідні реквізити, зокрема, дату звільнення, причини та підставу звільнення, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина