справа № 357/1795/21 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження № 22-ц/824/3027/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд:

визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 нежитлову будівлю літера «А-3» - магазин непродовольчих товарів, розташований по АДРЕСА_1 ;

поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/2 частину нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 ;

поділити побутову техніку в натурі, визнавши право власності за ОСОБА_2 на електричну духову шафу PYRAMIDA, мікрохвильову піч SAMSUNG, плиту газову ELECTROLUX, холодильник LG, праску з парогенератором PHILIPS.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2014 року, почали спільно проживати до укладення шлюбу з вересня 2013 року, вели спільне господарство, мали права та обов`язки притаманні подружжю, проживали у квартирі позивача до листопада 2018 року, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 .

На початку відносин сторін, позивач працювала у санаторії-профілакторії «Діброва», але на прохання відповідача, перейшла працювати у його бізнес. ОСОБА_1 займався продажем кованих елементів та фарби для покриття кованих виробів. Спочатку торгівля відбувалась у невеликому магазині - вагончику, що знаходився по АДРЕСА_4 , а потім - у реконструйованому магазині по АДРЕСА_5 , де вона була офіційно працевлаштована з 01 грудня 2017 року у ФОП ОСОБА_4 (син відповідача).

У період перебування у шлюбі сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Вказана квартира була придбана 06 жовтня 2016 року у забудовника ТОВ «Білоцерківський міськбуд» за Договором №78-з та додатковою угодою до договору №78-з на виконання робіт по будівництву квартири в м. Біла Церква від 12 січня 2010 року. За цим договором від 12 січня 2010 року, стороною та замовником була ОСОБА_5 , а також договором передбачено можливість передачі права володіння, користування і розпорядження квартирою іншим особам по додатковій угоді. Так, 06 жовтня 2016 року між ТОВ «Білоцерківський міськбуд», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду та оплачена вартість квартири, про що ТОВ «Білоцерківський міськбуд» видало довідку №299 від 06 жовтня 2016 року. Позивач зазначає, що вартість квартири (виконання будівельних робіт) згідно договору №78-з визначена в сумі 320 445,00 грн., однак насправді була оплачена більша сума.

Протягом 2018 року в квартирі зроблено ремонт, в кінці листопада 2018 року сторони заселились у вказане помешкання. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано побутову техніку, орієнтовною загальною вартістю 32 300,00 грн, а саме: електрична духова шафа PYRAMIDА, телевізор SAMSUNG діагональ 22 дюйма, мікрохвильова піч SAMSUNG, кондиціонер ELECTROLUX, плита газова ELECTROLUX, витяжка кухонна PYRAMIDA, пральна машина LG, холодильник LG, праска з парогенератором PHILIPS, соковижималка PHILIPS.

Придбану 24 липня 2013 року нежитлову будівлю (літера «А» за адресою: АДРЕСА_1 ), відповідач ОСОБА_1 передав в користування по договору оренди нежитлового приміщення від 09 грудня 2013 року своєму синові ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що будівля передавалась в оренду формально, для використання під магазин з продажу непромислових товарів, оскільки бізнес є фактично ОСОБА_1 , але у ОСОБА_4 , як ФОП, був відповідний КВЕД - 46.19 діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний).

За договором оренди нежитлового приміщення ОСОБА_1 ніби дав згоду на проведення реконструкції нежитлової будівлі. Однак, роботи по її реконструкції проводились за рахунок бюджету сім`ї ОСОБА_3 , хоча всі дозволи на ремонт були оформлені від імені сина - ОСОБА_4 . Також, від імені ОСОБА_4 був підписаний договір оренди землі у 2014 році з цільовим використанням - під розміщення магазину по продажу промислових товарів.

Позивач зазначає, що реконструкція нежитлової будівлі була розпочата ще на початку їхнього спільного проживання в 2013 році та проводилася по жовтень 2017 року, а всі дозвільні документи оформлялись уже по факту зведеної і реконструйованої будівлі. Після початку роботи магазину в нежитловій будівлі по АДРЕСА_5 , позивач працювала в ньому і як продавець, і як учасник родинного бізнесу, заміщуючи ОСОБА_1 в періоди його відсутності чи перебуванні у відрядженні. Стверджує, що управління магазином здійснювалось як відповідачем (організація роботи, закупівля устаткування та товарів, налагодження контактів з контрагентами), так і позивачем, за відсутності ОСОБА_1 . На прохання ОСОБА_1 позивач здійснювала записи в книгу обліку доходів ФОП ОСОБА_4 та у спеціальний зошит, в якому відображались реальні доходи (прибутки) магазину, участь ОСОБА_4 в бізнесі фактично зводилась до доставки в магазин товару та його вивантаження. В управлінні магазином та бізнесом в цілому син відповідача участі не брав, головним був батько і тільки він вирішував всі питання ведення бізнесу та роботи магазину.

За час шлюбу нежитлова будівля була реконструйована та значно збільшилась у вартості унаслідок спільних трудових та майнових затрат подружжя. Так, куплена за 161 000,00 грн нежитлова будівля була в незадовільному стані, мала один поверх та загальну площу 105,7 кв.м., а після реконструкції в 2017 році, будівля має три поверхи та загальну площу 399,9 кв.м. За документами сума, затрачена на реконструкцію нежитлової будівлі становить 337 902,00 грн, хоча дійсна реальна сума витрат набагато більша. Позивач зазначила, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 не здійснено відповідної реєстрації нежитлової будівлі з реальною її площею 399.9 кв.м., хоча було видано новий технічний паспорт на будівлю з новою реальною площею.

Вказує, що добровільно сторони не дійшли згоди щодо розподілу майна, а тому звернулася до суду.

Заперечуючи частково позовні вимоги, 06 травня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині поділу квартири та побутової техніки, спір з даного приводу відсутній, а тому не вбачає підстав для звернення до суду із вказаними вимогами, у зв`язку з можливістю досудового врегулювання. Однак, заперечив щодо поділу нежитлового приміщення літ «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташоване по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що воно було придбане до укладення шлюбу з позивачкою 24 липня 2013 року, а також нежитлове приміщення майже відразу після купівлі було передано в оренду ОСОБА_4 . Відповідач заперечив, що реконструкція будівлі проводилися за рахунок сімейного бюджету, оскільки орендар ОСОБА_4 за особисті кошти здійснював реконструкцію будівлі і виплачує кожного місяця кредити за кредитними договорами, поручителем по яких є дружина сина - ОСОБА_6 . Вказав, що позивачка була продавцем з 01 грудня 2017 року і здійснювала записи в книгу обліку доходів, а до цього вона працювала в санаторії «Діброва», а тому до 2017 року жодного відношення до нежитлового приміщення позивач не мала.

Посилався на обставини, вказані у постанові Київського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року у справі за №810/2948/16, щодо виконання станом на 19 серпня 2016 року будівельних робіт з реконструкції нежитлової будівлі з влаштуванням перекриття першого та другого поверхів, конструкції даху та елементів покрівлі, виконання зовнішнього утеплення будівлі з нанесенням захисного шару та вказав, що на той момент, коли позивачка працювала в санаторії «Діброва» реконструкція будівлі вже була проведена. Також, відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта зареєстрованого 05 жовтня 2017 року замовником даної реконструкції був ОСОБА_7 , після передачі нежитлового приміщення в оренду відповідач та позивачка не мали до нього жодного відношення.

У відповіді на відзив від 21 червня 2021 року представник позивача Федоренко В.С. , зазначив, що відповідачем не наведено обґрунтувань та не надано доказів щодо проведення реконструкції нежитлового приміщення саме сином відповідача ОСОБА_4 за власні грошові кошти, не спростовано формальності укладення договору оренди нежитлового приміщення від 09 грудня 2013 року. У договорі оренди від 09 грудня 2013 року не зазначені істотні умови договору, зокрема щодо вартості майна, яке передається в оренду та щодо розміру орендної плати. Заперечив твердження щодо здійснення ОСОБА_4 реконструкції за особисті кошти, оскільки ОСОБА_7 не здійснює бізнес з реконструкції будівель та споруд. Надані відповідачем копії кредитних договорів датовані 16 грудня 2019 року та 22 грудня 2020 року. На той час реконструкція нежитлової будівлі уже була проведена (декларація про готовність від 05 жовтня 2017 року), а тому неможливо стверджувати, що вказані кредитні кошти використовувались для проведення реконструкції. Тим більше, що кредит надавався ОСОБА_4 на розвиток бізнесу, що зазначено у п. 1.4. кредитних договорів.

Представник позивача спростовував твердження відповідача щодо встановлених обставин постановою Київського окружного адміністративного суду у справі №810/2948/16, що станом на 19 серпня 2016 року вже були виконані будівельні роботи з реконструкції, оскільки, згідно тексту постанови ці обставини не встановлені судом, а викладені, як позиція сторін у справі. Відповідно до книги обліку доходів ФОП ОСОБА_4 , його дохід з 19 серпня 2017 року по 29 вересня 2017 року (дати початку та закінчення реконструкції) склав 62 990,00 грн., в той час, коли офіційна вартість реконструкції згідно документації склала 337 902,00 грн., а в дійсності коштів з сімейного бюджету сім`ї ОСОБА_3 було затрачено набагато більше.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 2/3 частини нежитлової будівлі літера «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 . Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_2 , 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 1/3 частину нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Залишено за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Поділено спільне сумісне майно подружжя (побутову техніку), визнавши за ОСОБА_2 право власності на: електричну духову шафу PYRAMIDA, мікрохвильову піч SAMSUNG, плиту газову ELECTROLUX, холодильник LG, праску з парогенератором PHILIPS.

Залишено у власності ОСОБА_1 : телевізор SAMSUNG, кондиціонер ELECTROLUX, витяжку кухонну PYRAMIDA, пральну машину LG, соковижималку PHILIPS.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 15 682,42 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 03 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт зазначив, що не оспорює рішення в частині поділу спільного сумісного майна подружжя у вигляді побутової техніки. Однак, вважає, що оскаржуване рішення в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 2/3 частини нежитлової будівлі літера №А-3 - магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та здійснення поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_2 , 2/3 частини нежитлової будівлі «A-З» магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 1/3 частину нежитлової будівлі «A-З» магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 , є незаконним та підлягає скасуванню.

Витребовуючи у ОСОБА_4 копії документів для проведення експертизи по даній справі та маючи ряд доказів про те, що спірне нежитлове приміщення перебувало з самого початку до теперішнього часу в оренді у ОСОБА_4 , суд допустив порушення норм процесуального права, в результаті чого прийняв судове рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі.

Також незрозуміло з яких розрахунків та норм права виходив суд, визначаючи спільною сумісною власністю подружжя саме 2/3 частини нежитлової будівлі «А-3» магазин непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на яке позивачка посилається в своєму позові, як на право власності на нежитлове приміщення, в розділі актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна зазначений об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля загальною площею 105,7 кв.м.

Будь-яких даних про те, що за відповідачем чи позивачкою зареєстроване право власності на нежитлову будівлю літера «A-З» магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 , загальною площею 399,9 кв.м., тобто після проведення реконструкції, позивачка не надала.

Натомість реєстрація права власності на нежитлову будівлю не проводилась, а відтак майно, на яке не зареєстроване право власності, не підлягає поділу.

Крім того, дане нежитлове приміщення було придбано до шлюбу з позивачкою та майже відразу після купівлі, ще до одруження сторін, було передано в оренду ОСОБА_4 , що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами оренди та довіреністю доданою до даної апеляційної скарги.

Після передачі нежитлового приміщення в оренду відповідач та позивачка не мали до нього жодного трудового чи грошового відношення.

Висновки суду, що позивачка здійснювала управління магазином не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачка була лише продавцем з 01 грудня 2017 року і виконувала свої функціональні обов`язки продавця та здійснювала записи в книгу обліку доходів, про що надала докази, а саме копію своєї трудової книжки. До 2017 року жодного трудового відношення до нежитлового приміщення не мала взагалі.

Наразі відповідач має своє джерело доходів, а саме працює генеральним директором МПП «Тріумф», однак суд даному доказу не надав жодної оцінки.

При визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , суд не надав оцінку доводам відповідача про те, що дану квартиру він придбав за власні кошти від продажу спадкового будинку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Федоренко Володимир Сергійович подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію представник обґрунтував обставинам, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Федоренко Володимир Сергійович заперечив проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 березня 2014 року уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис №239 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

12 січня 2010 року між ОСОБА_5 (замовник) та ТОВ «Білоцерківський Міськбуд» (підрядник) було укладено договір №78-з на виконання робіт по будівництву квартири в АДРЕСА_4 , згідно умов якого підрядник зобов`язується на власний ризик виконати роботи по будівництву 2-кімнатної квартири загальною площею 71,21 кв.м. на шостому поверсі житлового будинку, в обумовлений договором строк, а замовник зобов`язується забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти об`єкт і повністю сплатити вартість виконаних робіт.

З додаткової угоди до договору №78-з на виконання робіт по будівництву квартири в м. Біла Церква від 12 січня 2010 року, укладеної 06 жовтня 2016 року між ТОВ «Білоцерківський Міськбуд», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (замовник-2), встановлено, що сторони за взаємною згодою домовились замінити одну із сторін договору, а саме передати замовнику-2 усі права та обов`язки замовника за договором.

Відповідно до довідки від 06 жовтня 2016 року №299 ТОВ «Білоцерківський Міськбуд», виданої ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_2 , загальною площею по внутрішньому обміру 86,0 кв.м. оплачена повністю.

ТОВ «Білоцерківський Міськбуд», передав, а ОСОБА_1 прийняв квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею по внутрішньому обміру 86,0 кв.м., що стверджується актом прийому-передачі квартири від 06 жовтня 2016 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що за ОСОБА_1 24 липня 2013 року було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літера «А», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1946, ОСОБА_1 купив, належну продавцеві ОСОБА_9 на праві приватної власності нежитлову будівлю, літера «А», загальною площею 105,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3 договору від 24 липня 2013 року продаж зазначеної нежитлової будівлі вчиняється за 161 000,00 грн.

У пункті 7 договору від 24 липня 2013 року зазначено, що покупець ОСОБА_1 на момент укладення договору в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, гроші є його особистою власністю.

09 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 (батько й син) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно умов якого було передано в строкове платне користування приміщення, загальною площею 105,6 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , з метою його використання під магазин з продажу непромислових товарів.

13 вересня 2016 року було укладено договір №1 оренди частини нежитлового приміщення, згідно якого ОСОБА_1 надає, а ФОП ОСОБА_4 приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, а саме магазин з продажу промислових (непродовольчих) товарів широкого асортименту, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м., термін оренди розпочинається з дати підписання договору та триває до 31 грудня 2018 року. Пунктом 4.1. вказаного договору, сторони визначили, що розмір орендної плати за весь об`єкт комерційної нерухомості, визначається вартістю проведених орендарем ремонтних робіт та реконструкції, які зараховуються в рахунок оплати за оренду (зарахування зустрічних однорідних вимог/взаємозалік) об`єкта, що орендується.

Також, між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір №2 оренди частини нежитлового приміщення від 02 січня 2019 року, зі строком дії до 31 грудня 2019 року, договір №3 оренди частини нежитлового приміщення від 03 січня 2020 року, зі строком дії до 31 грудня 2023 року та відповідні акти прийому-передачі нежитлового приміщення. У пункті 4.1 вказаних договорах містяться аналогічні умови щодо оплати орендної плати вартістю проведених орендарем ремонтних робіт та реконструкції, які зараховуються в рахунок оплати за оренду (зарахування зустрічних однорідних вимог/взаємозалік) об`єкта, що орендується.

З декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками, зареєстрованої відділом ДАБК БМР 05 жовтня 2017 року №КС76 встановлено, що 19 серпня 2017 року розпочалась реконструкція нежитлової будівлі під магазин по продажу промислових товарів по АДРЕСА_1 , замовником вказано ФОП ОСОБА_4 . Загальна площа об`єкта становить 399,9 кв.м., складається з підвалу, двох поверхів та мансардного поверху, площа торгівельного залу 79,6 кв.м.

На виконання ухвали суду про призначення судової експертизи від 30 червня 2021 року, до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи №26199/21-42 від 08 квітня 2024 року, згідно якого ринкова вартість нежитлової будівлі літера «А-3» магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 , загальною площею 399,9 кв.м. з урахуванням проведеної реконструкції станом на дату оцінки 30 квітня 2021 року (без врахування ПДВ) складала - 7 681 831 грн.; ринкова вартість нежитлової будівлі літера «А-3» магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 , загальною площею 105,7 кв.м. у стані, що існував до проведення реконструкції, станом на дату оцінки 30 квітня 2021 року без врахування ПДВ складала - 376 737 грн. Експертом не надано відповіді на питання 3,4 визначених в ухвалі суду (Який перелік та вартість будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів використаних в процесі реконструкції нежитлової будівлі літера «А-3» магазин непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з березня 2014 року по квітень 2021 року? Яка вартість фактично виконаних робіт з реконструкції нежитлової будівлі літера «А-3» магазин непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з березня 2014 року по квітень 2021 року ?), у зв`язку із тим, що не було надано доступ до об`єкта дослідження, а також не надано витребуваних експертом матеріалів.

До позовної заяви долучено копію трудової книжки в підтвердження факту трудових відносин позивача ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_4 з грудня 2017 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , суду показала, що у 2017 році її прийняли на роботу позивач та відповідач. ОСОБА_1 організовував всю роботу по торгівлі, здійснював доставку товару, видавав працівникам заробітну плату. ОСОБА_7 доставляв у магазин товар. Свідок разом з ОСОБА_11 були продавцями, але за відсутності ОСОБА_1 , його дружина відповідала за всю діяльність магазину, розпоряджалася. З 2013 року сторони почали зустрічатися, а 05.03.2014 року вони одружилися, жили добре, відповідач добудовував і покращував магазин, а до цього, у вагончику свідок та позивач торгували. У 2018 році перенесли торгівлю у магазин за адресою: АДРЕСА_1 . До 2017 року позивач не постійно працювала в магазині, свідок працювала у подружжя ОСОБА_3 . У березні 2021 року свідок звільнилася з роботи, а потім звільнилася і позивач.

Свідок ОСОБА_12 , суду показала, що знала попередню сім`ю відповідача, а потім ОСОБА_13 познайомив свідка з ОСОБА_2 . З 2013 року позивач почала проживати разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_7 , а в березні 2014 року вони зареєстрували шлюб. У ОСОБА_3 були дуже гарні відносини, вони були щасливі. ОСОБА_1 почав займатися кованими елементами, організував бізнес, винаймав приміщення у чоловіка свідка. Позивач дотична до цього бізнесу, вона активно приймала участь, допомагала у всьому, разом будували новий магазин. ОСОБА_1 керував бізнесом, а його син допомагав, їздив за кордон, привозив товар. Відповідач бажав розширити свій бізнес, придбав приміщення і почав разом з дружиною покращувати приміщення, вони були сім`я, разом вкладали кошти. Свідок бачила, як ОСОБА_2 працювала з клієнтами, робила гарну виручку в торгівлі.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що він з відповідачем знайомий близько 25 років, в листопаді 2016 року відповідач звертався до свідка з проханням позичити кошти на придбання квартири у сумі 4000 доларів США, свідок бачив ту квартиру без ремонту, а потім зустрічав відповідача, який робив ремонт із сином, переобладнував квартиру. У 2019 році свідок спілкувався з ОСОБА_11 , запитував чи відомо їй про позику коштів, на що вона йому ствердно відповіла «так». У 2021 році свідок дізнався про конфлікт між сторонами, попросив відповідача повернути кошти, у листопаді 2021 року звернувся до поліції, а у травні 2022 рокі відповідач повернув борг. Свідку невідомо щодо походження коштів для придбання та будівництва нежитлового приміщення, відповідач з сином займалися бізнесом. ОСОБА_13 говорив, що в магазин хоче взяти дружину на роботу, свідок бачив її на роботі. Свідку невідомо про вклад коштів позивачем у будівництво магазину, у магазині бачив, що відповідач і син активно займались будівництвом. Фінансовими операціями займався син відповідача. Син ОСОБА_15 свідку говорив, що батько уповноважив його на ремонт магазину.

Свідок ОСОБА_16 , який приходиться кумом відповідачу, суду ствердив, що був присутнім, коли у 2009 році ОСОБА_1 придбав приміщення бувшої «водокачки» за 20 тис. доларів США. Свідок допомагав по будівництву, привозив працівників, давав поради. Свідок привозив будівельні бригади, мав вільний доступ до будівлі та будівництва. Свідок та відповідач один одному позичали кошти, розписки не брали, оскільки мають давні гарні і дружні відносини. Свідок мав доступ до квартири відповідача завозив туди будівельні матеріали, з позивачкою бачився, один раз уточнювала розміри меблів. Позивач неодноразово розпоряджалась коштами з каси магазину за вказівкою відповідача. Приблизно з березня 2014 року сторони проживали разом, мали гарні стосунки. Позивачка пішла працювати до чоловіка у магазин, бо для сім`ї це було вигідніше.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_2 суд першої інстанції вважав, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Твердження відповідача, щодо придбання вказаного нерухомого майна за власні кошти не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, сам відповідач вважаючи дану квартиру спільною сумісною власністю, ініціював судовий спір в 2023 році та просив суд стягнути з ОСОБА_2 кошти на утримання даної нерухомості, 1/2 частину вартості комунальних послуг (справа №357/5251/23). У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності та за позивачем слід визнати право власності на 1/2 її частину.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо поділу нежитлової будівлі «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з урахуванням показів свідків, вважав, що реконструкція та значне збільшення площі нежитлової будівлі відбулися в період спільного проживання сторін та зареєстрованого шлюбу. Свідки ствердили причетність позивача до діяльності свого чоловіка, торгівлю в зазначеному магазині, розпорядження коштами, виконання доручень свого чоловіка. Позивач в інтересах сім`ї допомагала чоловіку з його бізнесом, була офіційно працевлаштована у ФОП ОСОБА_4 з листопада 2017 року по лютий 2021 року, мала доступ до каси, вела бухгалтерські документи, здійснювала управління магазином у період відсутності ОСОБА_1 . Враховуючи, що ОСОБА_1 набув право власності на нежитлову будівлю за півроку до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , та відсутність доказів, що позивач приймала участь в набутті даного майна, суд вважав обґрунтованим та справедливим визначити, що відповідач має право особистої власності на 1/3 частину спірної нежитлової будівлі, що розташована по АДРЕСА_1 . При цьому, до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , відповідач був власником одноповерхового нежитлового приміщення, площею 105,7 кв.м., яке до 2017 року не використовувалося повністю за призначенням, як магазин, а в період з 2015 року по 2017 роки дана будівля була реконструйована (добудовано 2 поверхи) та покращена, а тому, суд вважав можливим визнати 2/3 частини зазначеного нежитлового приміщення спільним сумісним майном подружжя та поділити це майно, як спільне майно подружжя, яке суттєво збільшилось, оскільки реконструкція приміщення відбулась саме у період перебування сторін в шлюбі, внаслідок спільної праці сторін, з метою покращення і розширення спільної діяльності в інтересах сім`ї. Суд критично оцінив позицію сторони відповідача, що реконструкція і значне поліпшення спірного нежитлового приміщення проводилася виключно коштом і зусиллями сина відповідача. Так, дозвільна документація на реконструкцію приміщення оформлена на ім`я орендаря цього приміщення ОСОБА_4 , однак під час розгляду справи судом було встановлено, що саме відповідач, як власник даної нерухомості, керував і керує покращенням нежитлового приміщення, діяльністю в цьому магазині, а його син в рахунок орендної плати, з дозволу власника майна, вчиняв певні дії по реконструкції цього майна. Оскільки ОСОБА_1 не сприяв проведенню експертизи, не надав жодних документів, необхідних для проведення експертизи за клопотанням експерта ОСОБА_17 , стверджуючи, що всі документи по реконструкції перебувають у його сина ФОП ОСОБА_4 , який є орендарем приміщення, але перебуває за кордоном, суд констатував факт ухилення відповідача ОСОБА_1 від проведення експертизи.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Щодо квартири АДРЕСА_2

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

ОСОБА_1 ході судового розгляду заперечив презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на квартиру.

Зазначив, що гроші на придбання спірного майна виручив від продажу майна, отриманого у спадок, на підтвердження чого надав апеляційному суду копію договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, долучаючи нові докази на стадії апеляційного перегляду, ОСОБА_1 пропустив, визначений частиною третьою статті 83 ЦПК України строк, вимоги про поновлення строку на подання доказу відповідачем не заявлено.

При цьому, відповідач будучи обізнаним про розгляд справи місцевим судом, надавши суду відзив на позовну заяву, не звертався з клопотанням щодо долучення до справи вказаного доказу, а також не обґрунтував та не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_1 06 жовтня 2016 року, тобто в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 , оскільки презумпцію спільності набуття подружжям грошових коштів на їх придбання апелянтом належними, достовірними та допустимими доказами не спростована, а навпаки, за текстом відзиву підтверджена.

Щодо нежитлової будівлі «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, внаслідок яких істотно збільшилась вартість такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і в таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц та постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі №201/2503/20.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що вартість і площа спірного нежитлового приміщення у порівнянні на час його придбання ОСОБА_1 істотно збільшилась за рахунок добудови, внаслідок проведеної реконструкції.

За результатами проведеної експертизи істотність збільшення вартості така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу після реконструкції та добудови.

Разом з тим, колегія суддів вважає недоведеним позивачкою, що істотність збільшення вартості майна пов`язана зі спільними трудовими та грошовими затратами, або ж вкладенням її окремих (власних) коштів чи її власної трудової діяльності, адже протягом усього часу перебування сторін у шлюбі спірне майно перебувало в оренді у ОСОБА_4 , який за умовами договору оренди мав право на проведення реконструкції та ремонту будівлі в рахунок оплати оренди. Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що у збільшення спірного майна були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність надано не було. При цьому, апеляційний суд критично розцінює покази свідків у цій частині, оскільки згідно трудової книжки позивачка працювала у ФОП ОСОБА_4 , тобто виконувала завдання роботодавця, що не може бути розцінено, як ведення особистого або сімейного (з чоловіком ОСОБА_18 ) бізнесу та вкладенням власної трудової діяльності саме у проведення реконструкції. Також не було надано жодного доказу щодо вкладення у реконструкцію будівлі особистих грошових коштів позивачки, що також не може доводитися показами свідків, оскільки такі покази жодним чином не підтверджують правову природу таких коштів.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивачки у цій частині не ґрунтуються на законі та спростовуються встановленими обставинами справи у їх сукупності та взаємозв`язку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 2/3 частини нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та його поділу, не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а тому апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу рухомого майна не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 2/3 частини нежитлової будівлі літера «А-3» - магазину непродовольчих товарів, що розташована по АДРЕСА_1 та його поділу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова