справа № 369/7253/23 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/3050/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Фодчук Оксаною Василівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського районну Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд:

визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_2 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що має з відповідачем спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2016 року народження. Після народження дитина постійно проживала разом з нею та перебував на її утриманні, вона займалась його вихованням, розвитком. ОСОБА_1 практично не займався вихованням сина. На даний час між ними виникли суперечки щодо місця проживання дитини, у позасудовому порядку дійти згоди не можуть.

Вказала, що працює, має постійний стабільний дохід, який забезпечить всі потреби дитини, має житло, в якому створені всі умови для проживання, навчання дитини. Для всебічного розвитку дитина, за місцем свого постійного проживання (Святошинський район м. Києва) відвідує спортивну секцію з футболу, гурток зі спортивного плавання, відвідує дошкільні підготовчі заняття, займається англійською мовою. Також ОСОБА_3 зарахований до першого класу Приватного християнського ліцею «Ріка життя». Всі витрати на це несла лише вона.

Натомість відповідач ніколи не мав та не має постійного заробітку, офіційно не працював, має проблеми з банківськими установами, не реалізувався і як чоловік. Фінансово не допомагає їй у догляді за дитиною. На тривалий термін ОСОБА_1 залишав свого сина, покладаючи всі зобов`язання по догляду за дитиною лише на неї, що в період карантинних обмежень було складно поєднати з роботою. А з грудня 2023 року відповідач практично не цікавився життям свого сина, вживав алкогольні напої, висловлювався в її бік нецензурними словами, проявляв фізичне, а частіш психологічне насильство щодо неї, в тому числі в присутності дитини.

23 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_1 вказав, що з 2012 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . З 2015 року почали планувати народження дитини. У 2016 році народився син ОСОБА_3 . До 2022 року проживали разом. Через наявність у ОСОБА_2 інших стосунків з адвокатом Лісіцьким А.В. припинили спільне проживання та стосунки. За словами ОСОБА_3 цей чоловік поводився з ним грубо, кричав на нього, навіть застосовував силу, тому його дитина боїться та не бажає бачитись з мамою, коли вона з адвокатом. Також ОСОБА_3 розповідав, що мати його залишала на тривалий час з чужими людьми, при цьому йому розповідала неправдиву інформацію про місце перебування дитини. На всі його прохання, вимоги щодо належного догляду за дитиною, позивачка залишала без реагування. У квітні 2023 року він та ОСОБА_2 приїхали забрати сина зі змагань. Останній навідріз відмовився їхати додому з мамою, тому він забрав дитину до себе в будинок в СТ Мрія. З того часу дитина постійно проживає разом з відповідачем, він несе витрати на дитину, займається його вихованням, розвитком. Зазначає, що не чинив та не чинить жодних перешкод у побаченнях дитини з мамою. Для розвитку дитини та підготовки до школи наймав репетиторів. Досить часто, в тому числі задля безпеки дитини, їздить в м.Чернівці. Має постійний заробіток, достатній для утримання сина, забезпечення його всім необхідним, не зловживає спритними напоями, психотропними речовинами. Вважає, що за час спільного проживання вони прив`язались одне до одного та розлучення з батьком завдасть дитині психологічної травми. Просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року позов задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_2 .

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Фодчук Оксана Василівна 04 жовтня 2024 року через систему Електронний Суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Зазначив, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано та не надано оцінку обставинам щодо причин та передумов проживання сина з батьком, які зазначені у відзиві на позовну заяву.

Допитані під час розгляду справи свідки підтвердили, що саме ОСОБА_3 розповідав про факт стосунків матері та ОСОБА_5 , неприязнь між дитиною та вказаним чоловіком, недовірливе ставлення до матері зі сторони дитини. Свідчення свідків у справі відповідає їхнім заявам, що нотаріально завірені та додані до відзиву.

Із квітня 2023 року син ОСОБА_6 проживає із батьком за власним бажанням, до матері виявляє недовірливе ставлення.

Суд першої інстанції не надав вказаному жодної оцінки в контексті психо-емоціних передумов, які передували проживанню дитини із батьком, а саме: попередня поведінки матері, яка викликала в дитини тривогу та недовірливе ставлення, дитина не відчувала захисту зі сторони матері.

Натоміть саме в батькові дитина бачить захист і почувається із ним у безпеці, відтак психо-емоціний стан дитини, її стан безпеки асоціюється у неї самої саме із батьком.

Про вказане свідчить доданий до відзиву Протокол індивідуального консультування практичного психолога ОСОБА_7 від 06 лютого 2024 року, де вказано, що « ОСОБА_3 постійно повторює, що боїться, що його забере мама від батька, якого він дуже любить», «причина негативного емоційного стану хлопчика - несприятлива сімейна ситуація», «рекомендації: мамі змінити стиль спілкування, прислухатися до думки та бажання сина... ».

З вказаного консультування психолога вбачається, що ОСОБА_3 бажає та прагне жити зі своїм батьком, а розлука з батьком викликає страх та паніку.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував вказаний Протокол індивідуального консультування практичного психолога ОСОБА_7 від 06 лютого 2024 року, адже в комплексному аналізі психо-емоційного стану дитини, суду треба було з`ясувати, з ким із батьків дитина почувається в безпеці та любові.

Позивачка не заперечувала та не надавала докази чи свідчення на противагу тому, що надав відповідач разом із відзивом та у судовому засіданні, не спростувала жодним чином факту надання сином переваги у проживанні із батьком саме через її попередню поведінку та недовіру сина до матері.

До відзиву відповідачем додано характеристики ОСОБА_3 , виданою директором приватного християнського ліцею «Ріка життя» 19 квітня 2024 року, де класним керівником ОСОБА_8 та директором ОСОБА_9 підтверджується факт того, що батько привозить ОСОБА_3 та забирає з ліцею з початку навчального року.

Жодних зауважень щодо неповажності причин пропущення дитиною школи у директора та класного керівника не було, з огляду на що посилання суду на ненадання відповідачем довідок про пропущення занять через хворобу, є обґрунтованими, водночас позивачкою не спростовано факт надання таких довідок в школу. У відповідача такі довідки відсутні через надання їх в школу.

При цьому класний керівник ОСОБА_10 повідомила відповідача, після ракетної атаки рф, що призвело до пошкодження ліцею «Ріка життя» (вибиття вікон тощо) втрачено такі документи.

02 серпня 2023 року ОСОБА_11 видала заяву ОСОБА_1 , де вказує, що ОСОБА_1 активно приймає участь у житті дитини та, що останнім часом на заняття ОСОБА_3 приводить ОСОБА_1 (батько).

Таким чином, відповідач належним чином виконує свої обов`язки і розвиток дитини відповідають віку дитини, а відтак висновки суду зроблено без урахування усіх обставин справи та доказів, залучених відповідачем.

Суд першої інстанції не вимагав у відповідача доказів щодо його стану здоров`я, та позивач не витребував доказів щодо стану здоров`я відповідача, тому місцевий суд помилково оцінив стан здоров`я батька як фактор, що може негативно вплинути на виховання дитини та надати переваги матері, тим більше, що вже з лютого 2024 року стан відповідача - стабільно задовільний.

Також судом проігноровано докази наявності у відповідача родичів, які піклуються разом із ним про дитину.

Водночас, зазначивши, що відповідач не надав доказів, з ким перебуває дитина, коли він хворіє, не надав справедливу оцінку тому факту, що позивачка через її вік також може потрапити в подібні обставини, однак вона також не надала доказів щодо можливості піклування про дитину та з ким залишатиметься дитина, коли вона перебуватиме на лікуванні.

Суд не зауважив на ту обставину, що жодних доказів неналежного піклування зі сторони батька про дитину за увесь час проживання дитини із батьком у матеріалах справи немає і ні позивач, ні служба у справах дітей не вказували на факти неналежного виконання батьком батьківських обов`язків.

Також суд необґрунтовано послався на висновок служби у справах дітей Дмитрівської сільської ради від 02 лютого 2023 року, адже у висновку вказано, що під час візиту у с. Лісне, громадянин ОСОБА_1 не погодився надати можливість обстежити умови проживання дитини та відмовився підписувати акт оцінки умов проживання дитини, відмовився надати довідку про доходи, з місця реєстрації, щодо наявності житла, документи, що підтверджують участь в житті дитини, що не відображає дійсних обставин та умов, за яких працівники служби у справах дітей прийшли з візитом до ОСОБА_1 .

Працівниками служби у справах дітей не визначено дати візиту у с. Лісне та не долучено жодних доказів того, що ОСОБА_1 повідомлявся про дату та час візиту, а також роз`яснення йому підстав такого візиту та визначення переліку документів, які необхідно надати, тому висновки служби у справах дітей щодо ненадання ОСОБА_13 можливості обстежити умови проживання дитини та надати не можуть братися до уваги судом.

Висновок органу опіки та піклування викликає обґрунтовані сумніви у його правильності та об`єктивності. Жодних інших належних, допустимих та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог позивачка не надала.

Натомість відповідачем забезпечено явку до суду свідків, які підтвердили, що син ОСОБА_3 має хороші умови проживання, батько не зловживає спиртними напоями, є матеріально стабільним та психічно врівноваженим, має друзів та велику родину, він вже понад рік практично самостійно утримує сина, відвозить його на гуртки та до школи, здійснює належний догляд за дитиною, між сином та батьком чудові стосунки.

При опитуванні дитини в судовому засіданні 25 квітня 2024 року ОСОБА_6 висловив своє бажання проживати із батьком, багато розповідав про час, проведений із батьком, розповів, що батько відвозить його до школи, гуртки, з ним їздить до родичів у м. Чернівці, і Чернівці - це його улюблене місто, хоче жити там із батьком. Також дитина розповідала, що за час проживання із матір`ю та батьком ОСОБА_14 мати поверталася завжди дуже пізно і саме батько готував вечерю, займався з дитиною і вкладав його спати. Навіть на Різдво мати не прийшла святкувати зі сім`єю, а повернулася, коли дитина вже спала, а він був на Різдво лише з батьком.

Суд першої інстанції не надав оцінки словам дитини в контексті її психо-емоційного стану поряд із матір`ю, очевидно з розповіді дитини - ОСОБА_3 почуває себе в безпеці, захищеності та любові саме із батьком.

Враховуючи інтереси ОСОБА_3 , які переважають над інтересами батьків беручи до уваги вік, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довела належними доказами той факт, що визначення проживання ОСОБА_3 з нею відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Фодчук Оксаною Василівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського районну Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 листопада 2024 року начальник служби у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області - Айна Компаніченко подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Вважає аргументи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, адже служба у справах дітей керувалася найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівниками служби у справах дітей Дмитрівської сільської ради проведено бесіду з батьками дитини, з`ясовано думку дитини щодо її подальшого місця проживання. В ході бесіди спеціалістом служби у справах дітей ОСОБА_15 з`ясовано, що ОСОБА_3 дійсно любить свою маму та чекає на зустріч з нею. Враховуючи вік дитини ( ОСОБА_3 лише 7 років), дитина має емоційну прив`язаність до матері, сумує за нею. Батько вже більше року чинить постійно перешкоди у спілкуванні сина з матір`ю, негативно характеризує її перед сином. Під час бесіди у службі у справах дітей 12 січня 2024 року батько, ОСОБА_16 , вів себе агресивно, як емоційно неврівноважена особа, намагався підвищувати голос, чинити психологічний тиск на дитину та на працівників служби. Він відмовився підписувати акт оцінки потреб сім`ї/особи та від подальшого спілкування з працівниками служби. Провести оцінку потреб сім`ї/особи та встановити спроможність батька виконувати батьківські обов`язки з виховання дитини та догляду за нею працівники служби у справах дітей не мали можливості.

17 січня 2024 року працівники служби у справах дітей відвідали дитину за місцем її проживання: АДРЕСА_2 . Вони проживали у будинку, що належить на праві власності матері, ОСОБА_2 . Громадянин ОСОБА_1 доступу до житлового будинку не надав, комісія не мала можливості поспілкуватися з дитиною, обстежити його умови проживання та скласти акт житлово-побутових умов.

Громадянин ОСОБА_1 власного житла та майна не має, довідки щодо працевлаштування та його стабільних доходів до служби у справах дітей не надав.

Громадянка ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем її проживання та за місцем роботи, офіційно працевлаштована, має постійні доходи, має житло та майно на праві власності.

Працівниками служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві адміністрації відвідано 16 січня 2024 року громадянку ОСОБА_2 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 . В квартирі, де проживає мати, створено всі необхідні умови для утримання й виховання дитини. Також управлінням соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, проведено бесіду та складено акт оцінки потреб громадянки ОСОБА_2 , (соціальна картка №106/01/2024) та надано висновок від 22 січня 2024 року про те, що вказана громадянка спроможна належним чином виконувати обов`язки щодо виховання сина та доглядати й утримувати його.

Питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дмитрівської сільської ради від 24 січня 2024 року, протокол №1/2, де було вирішено рекомендувати виконкому Дмитрівської сільської ради надати Києво-Святошинському районному суду Київської області висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю, ОСОБА_2 за місцем її проживання (перебування).

Громадянин ОСОБА_1 на засідання комісії Дмитрівської сільської ради з питань захисту прав дитини, яке відбувалося 24 січня 2024 року в приміщенні Дмитрівської сільської ради, не з`явився, хоча про місце проведення засідання, дату та час його проведення був повідомлений належним чином (у телефонному режимі, листом та під час зустрічі 17 січня 2024 року), поважних причин своєї неявки на засідання комісії він не повідомив.

Згідно з висновком, що наданий Дмитрівською сільською радою, доцільно та в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, ОСОБА_2 .

Отже, з метою захисту законних прав та дотримання інтересів малолітнього ОСОБА_3 , забезпечення умов для його належного утримання, виховання та повноцінного розвитку вважає, що доцільно та в інтересах дитини визначити місце проживання дитини у сім`ї матері, ОСОБА_2 .

29 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гурез Іванна Олександрівна подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зауважила, що під час опитування в судовому засіданні дитина не повідомляла про жодні вказані в апеляційній скарзі обставини, а навпаки зазначала про те, що однаково любить маму та батька та хоче, щоб вони проживали всі разом.

Події, які описували свідки, становлять собою лише інтерпретацію слів і поведінки дитини та/або слів його батька, і, таким чином, є похідними від показань дитини.

З урахуванням особливостей і рівня вікового психічного розвитку малолітніх дітей, несформованість їх здатності усвідомлювання реального змісту ситуації, що склалась навколо спору між батьками з приводу визначення їх місця проживання, встановити, як саме малолітні діти сприймають сім`ю, в якій вони проживають, не видається можливим.

В даному випадку, є навіюванням малолітній дитині певних обставин зі сторони батька, адже психологія дитини цього віку легко піддається таким методам впливу та переконання.

У цій справі має місце створення батьком перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею матері, що матиме в майбутньому наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини.

Натомість, відомостей про те, що існували які-небуть суперечності або складності у спілкуванні дитини з батьком у період проживання дитини з матір`ю матеріали справи не містять.

Вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Фодчук Оксана Василівна вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Гурез Іванна Олександрівна заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Представник органу опіки та піклування Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та просив оскаржуване рішення залишити без змін.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_3 , 2016 року народження, проживав з матір`ю, спір щодо місця проживання дитини був відсутній. У квітні 2023 року батько забрав дитину за місцем свого проживання, проти чого мати заперечує. З того часу мати бачила сина декілька разів. На час розгляду справи між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались напружені та неприязні відносини, тривають судові спори щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна. Між сторонами також виник спір щодо місця проживання ОСОБА_3 , 2016 року народження.

На підтвердження доводів позову щодо організації навчання дитини, її розвитку ОСОБА_2 надала суду: довідку футбольного клубу «Енергія Київ» від 26 квітня 2023 року ( ОСОБА_3 відвідує спортивну секцію з футболу); довідку позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацький спортивний клуб з водних видів спорту «Бригантина» від 27 квітня 2023 року ( ОСОБА_3 є вихованцем клубу та займається у гуртку спортивного плавання); повідомлення про відвідування ОСОБА_3 занять з дошкільної підготовки та заняття з англійської мови; довідка Приватного християнського ліцею «Ріка життя» від 11 травня 2023 року про зарахування ОСОБА_3 до 1-го класу.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з грудня 2019 року, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №58 від 01 листопада 2022 року та на час розгляду справи працює в ТОВ «Посольство краси» на посаді косметолог, що підтверджено характеристикою товариства від 09 січня 2024 року.

З поданих договорів купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , де проживає на час розгляду справи, з фотографій квартири вбачається, що квартира з ремонтом, меблями, для дитини влаштована окрема кімната, є місце для гри, відпочинку й навчання.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_1 надав суду довідку про доходи у ФОП ОСОБА_17 , за якою його середньомісячний заробіток становить 22 000,00 грн., у лікаря-психіатра на обліку не перебуває.

На час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 в садовому будинку АДРЕСА_4 .

З характеристики ОСОБА_3 , 2016 року народження, виданої ПХЛ «Ріка життя» від 03 листопада 2023 року вбачається, що хлопець виховується батьками, які відповідально ставляться до виховання та навчання сина. Батько привозить в ліцей і забирає його з початку навчального року; батьки підтримують постійний зв`язок з ліцеєм та класним керівником, відвідують батьківські збори і беруть активну участь у житті класу та ліцею.

Відповідно до поданих квитанцій за навчання дитини в школі з вересня 2023 року по лютий 2024 року в розмірі 5 700,00 грн. щомісячно здійснює оплату ОСОБА_2 .

На підставі наданих сторонами доказів місцевий суд встановив, що сторони люблять та опікуються своїм сином ОСОБА_3 , працюють, мають дохід, готові нести витрати на утримання дитини, не перебувають на обліку у психіатра чи нарколога, шкідливих звичок не мають. Позитивні характеристики також суду надали й допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Жодного випадку застосування фізичного, психологічного, економічного насильства до дитини ОСОБА_3 з боку батьків не встановлено.

У судовому засіданні судом першої інстанції заслухано думку ОСОБА_3 . Хлопчик суду пояснив, що живе з татом, бажає надалі проживати з татом. Любить і маму, і тата.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області №185 від 02 лютого 2024 року вважається за доцільне та таким, що відповідає інтересам дитини визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції виснував, що з поданих доказів не встановлено обставин для непогодження з рішенням органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Відповідач по суті вказав, що він є не обов`язковим для суду, основний спір вирішується в суді, разом з тим, не вказав які саме важливі обставини не досліджувались на засіданні комісії, що вплинули на повноту та правильність прийнятого висновку, не надав доказів на його спростування. При цьому суд врахував, що ОСОБА_1 був обізнаний про поданий позов до суду, необхідність надання і комісії відповідних документів на підтвердження свого матеріального становища, можливості утримання дитини, організації побуту дитини вдома (зважаючи, що суд не виїздить по місцю проживання батьків дитини та не має можливості оцінити саме організацію батьком місця навчання, відпочину, вдома, дотримання санітарних норм, тощо). Крім того, при спілкування ОСОБА_3 з працівниками служби, останніми встановлено тісний емоційний зв`язок дитини з мамою, його прив`язаність до неї, можливість бачитись з мамою, а також те, що дитина сумує за мамою.

Перевірити умови проживання дитини відповідач не надав можливості відповідній службі за весь час розгляду справи, так і суду не надав доказів цим обставинам, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. У своїх запереченнях лиш вказував, що його не повідомляли, він не знав, планував візит до лікаря з сином, але доказів цьому не надав, в тому числі й довідку від лікаря саме на цей день. Також суд врахував, що відповідач також мав можливість самостійно заявитись до служби для з`ясування можливості обстеження, надання своїх доказів, спростувавши твердження позивача.

Суд першої інстанції критично оцінив протокол індивідуального консультування КЗ «Чернівецька спеціальна загальноосвітня школа №3» щодо негативного ставлення дитини до мами, те, що дитина її боїться. Так, консультація була у лютому 2024 року (майже рік дитина проживала з батьком та майже не бачилась з матір`ю). Психолог вказала, що причиною негативного емоційного стану хлопчика є несприятлива сімейна ситуація. При цьому не вказано, що лише мати винна в такому стані дитини. Дитина проживала до квітня 2023 року з матір`ю постійно та/або з матір`ю та батьком. Після виникнення конфлікту між батьками, спочатку дитина залишилась проживати з матір`ю, а потім батько самостійно змінив його місце проживання. Тобто як мати, так і батько винні у негативному емоційному стані дитини. При цьому, психолог не спілкувався з ОСОБА_2 , не перевіряв її доводи, не з`ясовував які ж насправді відносини склались між батьками дитини на час складення висновку. Крім того, висновок складався для визначення необхідності дитини вчитись в спеціальній школі, а не для визначення місця проживання дитини.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_1 подавав клопотання про відкладення розгляду справи, в тому числі за станом здоров`я. Надавав суду підтверджуючі виписки, згідно яких має діагноз: необструктивний хронічний пієлонефрит, пов`язаний з рефлюксом (захворювання нирок), в тому числі був госпіталізований, проходив стаціонарне лікування загального напрямку (жовтень 2023 року); стабільна стенокардія напруження ІІ ф.к. (клінічно), дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 2.СН І ст. ризик 2 помірний - знаходився на стаціонарному лікуванні (лютий 2024). Тому при вирішенні спірного питання суд також врахував стан здоров`я батька дитини, який на час вирішення справи не надав доказів того, що стан його здоров`я є задовільним.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 вказував, що бажає одноосібно здійснювати фізичну опіку над малолітнім сином, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не здійснювала належного догляду за дитиною, коли він проживав з нею, зокрема, не забезпечувала належного харчування, залишала дитину без нагляду, а також посилався на небажання дитини проживати з матір`ю.

Перевіряючи такі доводи ОСОБА_1 , судом встановлено, що ОСОБА_2 з народження єдиної дитини (інших дітей не мала через стан здоров`я) турбувалася про нього та приділяла йому належну увагу, займалася його освітою, розвитком, а також лікуванням у разі необхідності (жодних зауважень відповідачем не було висловлено за той період), має можливість робити це й надалі, у той час, коли за спільного проживання дитини з батьком цим переважно займається батько, який час від час хворіє та перебуває на стаціонарному лікуванні, а хто в цей час доглядає за дитиною і де перебуває дитини, суду доказів не надано.

Після виникнення конфлікту між батьками, ОСОБА_2 не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, а останній на початку квітня 2023 року мав змогу вільно забрати дитину до себе.

Натомість відповідач у примусовому порядку, у спосіб, який був стресовим для дитини, без погодження з позивачкою змінив місце проживання сина. Протягом тривалого часу не повідомляв її про їх місце перебування, не повідомляв навчальні заклади про причини неявки дитини до школи (довідка про відвідування дитиною школи за час проживання з батьком). Доказів того, що дитина хворіла весь цей час матеріали справи не містять. Відповідач не повідомив причини неможливості подати такі докази.

При вирішенні справи, суд прийняв думку дитини, але зауважив, що на час розгляду справи йому виповнилось лише 7 років, він любить як маму, так і тата, будь-яких побоювань батька або мами судом не встановлено. Бажання жити з татом є невмотивованим, висловлене загальними фразами. З шести років живе з татом, маму майже не бачив, має на час розгляду усталений ритм життя. Тому суд критично оцінив бажання дитини надалі жити з татом. По суті дитина за час проживання з татом звикла до певного способу життя та не бажає змінювати такий спосіб життя, оскільки зміни у житті дитини до цього пов`язані з негативним спогадами (то мама і тато мають гарні відносини, він живе з мамою, а то батьки починають дуже сваритись і він не має бачить маму, при цьому дитині в силу свого віку важко зрозуміти чому так сталось, а тим паче прийняти такі обставини).

Відсутність регулярного повноцінного спілкування з матір`ю протягом тривалого часу, коли дитина мала тісний контакт з батьком та його родичами, та не мала можливості спілкуватися з матір`ю, дає підстави для висновку, що зазначене вплинуло на думку малолітньої дитини. ОСОБА_1 не довів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю створює загрози психологічного чи фізичного характеру, чи призведе до негативних для дитини наслідків або іншим чином створить для дитини нетерпиму обстановку. Згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

З огляду на викладене суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, її думку щодо місця проживання, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з матір`ю буде максимально відповідати інтересам дитини, спрямовано на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19.

У постанові від 06 червня 2019 року у справі №495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

За обставин цієї справи сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході розгляду справи сторони не заперечували, що дитина з народження проживала у м. Києві з обома батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Садочок хлопчик не відвідував, однак займався у спортивних секціях та більшість часу проводив з батьком, оскільки мати довго працювала, тобто усталеним та звичним для дитини є місце проживання позивача.

Разом з тим, з 2023 року відповідач фактично без погодження з позивачкою змінив місце проживання сина та на час перегляду справи апеляційним судом ОСОБА_3 проживає, відвідує школу та гуртки у м. Чернівці.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі №6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що для зміни усталеного місця проживання дітей мають бути вагомі аргументи, яких суд першої інстанції у цій справі не встановив. Не було встановлено таких обставин і апеляційним судом під час перегляду справи.

Отже, дослідивши наявні у справі докази, місцевий суд, прийнявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх поведінку щодо дитини, вік дитини, умови проживання та інші обставини, що мають істотне значення, надавши оцінку висновку органу опіки та піклування, дійшов обґрунтованого висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_3 саме з матір`ю, у звичному для нього середовищі буде відповідати найкращим інтересам дитини та забезпечить розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції думки дитини та наданих нею пояснень з наступних підстав.

Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №554/1124/20 зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає.

А у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №523/13088/17 зауважено, що одне лише бажання дитини проживати з батьком не може бути безумовною підставою для зміни її місця проживання.

Опитування судом малолітнього ОСОБА_3 відбулося фактично через рік його проживання з батьком (у квітні 2024 року). Хлопчик повідомив суду, що наразі з матір`ю спілкується мало, переважно телефоном. Оскільки зв`язок часто буває поганим, маму бачить рідко. В ході опитування хлопчик неодноразово повідомляв, що обох батьків любить однаково. Фактично, з огляду на те, що останній рік хлопчик проживав з батьком, він виявив бажання жити у тата, однак з обома батьками. ОСОБА_3 не повідомляв суду про своє небажання жити з мамою, навпаки, називав її «мамочкою»; говорив про бажання бачитися з мамою.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Пункт 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року визначає, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Колегія суддів сприймає критично посилання апелянта на порушення органом опіки та піклування процедури надання висновку про визначення місця проживання дитини, оскільки, з урахуванням обставин справи, місцевий суд надав оцінку висновку органу опіки та піклування саме з урахуванням інших наявних у матеріалах справи доказів в сукупності.

При цьому, показання свідків, довідки зі школи, спортивних секцій, висновки психологів не можуть бути ключовим доказом у справах щодо захисту прав неповнолітніх дітей (щодо умов проживання відповідача, рівня здійснення догляду за дитиною), адже саме орган опіки та піклування, на якого законом покладено обов`язок провадити свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, з урахуванням сукупності обставин життя та характеристик батьків (після виходу за місцем їх проживання, особистого спілкування), затверджує висновок про доцільність/ недоцільність визначення місця проживання дитини з одним із батьків.

В той час як у цій справі, апелянт мав можливість особисто звернутися до органу опіки та піклування із заявою про складення відповідного висновку, однак вказане право не реалізував, а тому встановити чи дійсно відповідачем створено належні умови для проживання сина неможливо.

Апеляційний суд враховує, що у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі №750/9620/20 та від 14 грудня 2022 року у справі №742/2571/21 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною у спорах про визначення місця проживання малолітньої дитини (з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком).

Однак у цій справі відповідачем не ініціювалося у суді першої інстанції питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з ним, або встановлення спільної фізичної опіки сторін над сином.

В той же час, як попередньо встановлено судом і не заперечується сторонами, усталеним місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 було місце проживання матері, яке батько самовільно змінив, а тому відмова у задоволенні позову матиме наслідком залишення дитини не у звичному для неї середовищі від самого народження.

Отже, встановивши всі обставини у справі апеляційний суд доходить висновку, що у даній справі батько не позбавлений права спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, а у разі виникнення підстав у подальшому вирішити питання про зміну місця проживання сина у встановленому Законом порядку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Фодчук Оксаною Василівною - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова