ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/94/25 Справа № 216/2941/20 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

17 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Бондар Я.М.

Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року, якою заявникам повернуто заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 18 січня 2023 року, у справі №216/2941/20,

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернуто їх заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 18 січня 2023 року, у справі №216/2941/20.

26 грудня 2023 року ОСОБА_1 подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року разом з клопотаннями про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та про звільнення від сплати судового збору з посиланням на пункт 2 частини 1 та частину 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», та надав відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №0482-23-008177 від 17.10.2023 року, відповідно до яких він отримав дохід за січень та лютий 2022 року в сумі 648,00 грн, за період з березня 2022 року по грудень 2022 року відомості відсутні, а також відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 17.10.2023 за №0482-23-08176, де зазначено про відсутність інформації за період з 1 кварталу 2023 року по 2 квартал 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху та надано десятиденний строк з моменту отримання ухвали без руху для усунення недоліків, а саме сплати судового збору у розмірі 536,80 грн. або наданні суду належних доказів про майновий стан скаржника, які б були підставою для звільнення від сплати судового збору.

Ухвала Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2023 року була надіслана для виконання на адресу місця проживання ОСОБА_1 зазначену в апеляційній скарзі 29.12.2023.

03 січня 2024 року від іншого відповідача ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року. ОСОБА_1 також подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на норми ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та вказує на те, що у справах про захист прав споживачів, останні звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 січня 2024 року ОСОБА_2 відмовлено у звільненні від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду, апеляційну скаргу залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків (сплати судового збору) з моменту отримання копії ухвали без руху.

Ухвала Дніпровського апеляційного суду від 05 січня 2024 року була надіслана для виконання на адресу місця проживання ОСОБА_2 зазначену в апеляційній скарзі 05.01.2024.

08 січня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання (заява) про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 31.10.2023.

Зокрема в клопотанні зазначено, що скаржник не отримував копії ухвали без руху, проте ухвала зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Окрім того у клопотанні зазначено, що ухвала Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2023 року не відповідає завданню цивільного судочинства і засадам верховенства права. Вважає безпідставною вимогу апеляційного суду про сплату судового збору у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, посилаючись на те, що заявник не є працездатною особою, а є особою, що втратила працездатність. Зазначає, що пенсії є видом матеріального забезпечення пенсійного страхування, тобто не є доходом, а є страховими виплатами, що не підлягають оподаткуванню, згідно ч.4 ст.8 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вказує, що розрахований судом апеляційної інстанції розмір судового збору за подання апеляційної скарги перевищував 5% розміру річного доходу заявника за попередній 2022 календарний рік, що підтверджено Відомостями №0482-23-05177 та №0482-23-08176.

Надіслана судом апеляційної інстанції ухвала без руху від 29 грудня 2023 року не була вручена ОСОБА_1 та повернулася до суду з відміткою поштового відділення : «за закінченням терміну зберігання».

30 січня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 31 жовтня 2023 року. У клопотанні ОСОБА_2 посилається на невідповідність ухвали без руху від 05.01.2024 завданню цивільного судочинства і засадам верховенства права. Вважає ухвалу безпідставною та незаконною, вказуючи на те, що ним було подано зустрічний позов в порядку захисту прав споживачів, тому вимога апеляційного суду про сплату судового збору є незаконною, оскільки позивачі, які подали позови в порядку захисту прав споживачів, на всіх стадіях судового процесу звільняються від сплати судового збору. Проте, просить звільнити його від сплати судового збору, оскільки він є споживач та батько багатодітної сім`ї.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Суд апеляційної інстанції дослідивши відомості Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №216/2941/20 встановив наступне.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року частково задоволено позовну заяву Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 19 289,11 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень одинадцять копійок).

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1920,79 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять гривень сімдесят дев`ять копійок), тобто по 960,40 грн (дев`ятсот шістдесят гривень сорок копійок) з кожного.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» про захист прав споживача відмовлено.

Рішення суду першої інстанції було переглянуто в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційному суду від 16 травня 2023 року апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишені без задоволення. Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» про захист прав споживача (справа малозначна).

31 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.

02 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року заяви відповідачів про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 травня 2023 за ново виявленими обставинами були їм повернуті, оскільки суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишив без змін, відповідно заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який вирішив спір по суті.

19 червня 2023 року заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявами про перегляд судового рішення від 18 січня 2023 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.06.2023 вищезазначену заяву залишено без руху та надано час заявникам для усунення недоліків не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали суду.

28.07.2023 ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву повернуто заявникам.

31.07.2023 заявники повторно звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яку на підставі ухвали суду від 02.08.2023 залишено без руху, проте недоліки не усунено.

24 серпня 2023 року заявники, не усунувши недоліки повторно звернулися до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.09.2023 заяву повернуто заявникам.

21 вересня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втретє подали заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.09.2023 заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повернуто заявникам.

26 жовтня 2023 року заявники вчетверте звернулись до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та вкотре, порушуючи вимоги Цивільного процесуального кодексу України не сплатили судовий збір.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами повернуто заявникам.

Вищезазначені ухвали суду першої інстанції про повернення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами оскажувались в апеляційному порядку.

Зокрема, заявниками оскаржувались ухвали суду першої інстанції про повернення їхніх заяв про перегляд рішення за нововиявленими обставинами: від 04.09.2023; 25.09.2023; 17.10.2023.

Перша ухвала суду першої інстанції від 04.09.2023 була переглянута в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2024 була залишена без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції без змін. Апеляційна скарга ОСОБА_2 на цю ухвалу була повернута заявнику судом апеляційної інстанції ухвалою від 06 грудня 2023 року у зв`язку з невиконанням ухвали без руху.

Апеляційній скарги обох відповідачів на ухвалу суду першої інстанції від 25.09.2023 також були повернуті заявникам судом апеляційної інстанції через невиконання останніми ухвал без руху.

Окрім того, апеляційній скарги обох Ланчковських на ухвалу суду першої інстанції від 17 жовтня 2023 також були повернуті заявникам через невиконання ухвал без руху.

Заявники не оскаржили в касаційному порядку жодну ухвалу Дніпровського апеляційного суду про повернення їхніх апеляційних скарг на зазначені вище ухвали суду першої інстанції.

При цьому, ОСОБА_1 не оскарживши в касаційному порядку ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року про повернення його апеляційної скарги на ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року, повторно 27 грудня 2023 року подав апеляційну скаргу за зазначену ухвалу суду першої інстанції від 25 вересня 2023 року, при цьому судовий збір не сплатив, тобто підстави, які слугували для повернення апеляційної скарги не усунув.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тобто, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Згідно положень частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

У Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №761/27076/19 (провадження №61-14448св20) зазначено, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (Постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №311/2121/19 (провадження №61-11958св20)).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №345/2935/21 (провадження №61-2472св22).

Зловживання процесуальними правами це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №757/61850/18-ц (провадження №61-22707св19) та від 15 липня 2021 року у справі №420/698/21 (провадження №К/9901/18953/21).

Європейський суду з прав людини застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, заява №67208/01, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, заяви №61164/00 і №18589/02).

Відповідно до практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1статті 6 Конвенції.

При цьому Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

ЄСПЛ також вказує, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Відповідно до критеріїв, визначених ЄСПЛ, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (рішення ЄСПЛ у справах: «Зінченко проти України», заява №63763/11, «Мельник проти України, заява №72286/01, «Ухань проти України», заява №30628/02. Проте належна реалізація права за статтею 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури.

Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , скориставшись, наданим їм правом на оскарження перелічених вище ухвал суду першої інстанції, зокрема останньої від 31.10.2023, вимоги суду апеляційної інстанції, зазначені в ухвалах без руху не виконали, недоліки не усунули, в поданих ними заявах скаржники виказують свою повну незгоду з процесуальними рішеннями суду апеляційної інстанції, що свідчить про явну неповагу обох заявників до судів першої та апеляційної інстанцій, наведені вище дії, також свідчать про безпідставне перешкоджання виконанню судового рішення, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя та інтересам позивача по справі, що є зловживанням процесуальними правами та підставою у розумінні положень частини 3 ст.44 ЦПК України для повернення апеляційної скарги.

Отже, з урахуванням встановлених та наведених вище обставин справи, колегія суддів визнає дії відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зловживанням процесуальними правами, та користуючись наданим суду правом вважає за необхідне повернути відповідачам їхні апеляційні скарги, подані ним на ухвалу Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року у справі №216/2941/20.

Керуючись ст.ст.44, 357 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

УХВАЛИВ

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року, якою заявникам повернуто заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 18 січня 2023 року, у справі №216/2941/20, повернути скаржникам.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: