Єдиний унікальний № 371/1625/24
Номер провадження № 2-з/371/7/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2025 р. м. Миронівка

Суддя Миронівського районного суду Київської області Геліч Т.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Васяновича В.В., про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

встановив:

30.10.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 23.02.2024 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач отримав у борг кошти 297250,00 грн на строк до 23.03.2024 року. У визначений строк відповідач позичені кошти не повернув, у зв?язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

18.12.2024 та 12.02.2025 представник позивача подав до суду заяви про забезпечення позову у цивільній справі, у яких він просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на кошти в усіх банківських або інших фінансових установах та майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах суми позову 318 797 грн. 26 коп.

В обґрунтування заявлених вимог, щодо забезпечення позову зазначає, що метою звернення є захист порушених прав позивача враховуючи значний розмір збитків, які останній несе, у зв`язку з тим, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання. При цьому посилається на результати пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчих проваджень, який свідчить про те, що відносно відповідача постійно відкривалися виконавчі провадження з метою стягнення боргів, штрафів, податкових зобов`язань тощо.

Заява про забезпечення позову розглядається згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1,2 ч. 1 ст. 150 цього Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України в постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушенні у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову не містить посилання на беззаперечні мотиви, за якими представник позивача вважає, що захист прав, свобод та інтересів позивача буде неможливим без вжиття відповідних заходів і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також не вказано в чому полягає значимість таких зусиль і наскільки значні витрати будуть ним при цьому понесені.

Крім того, представник позивача посилається лише на загальні підстави для накладення арешту на майно та заборони вчинення дій, а саме те, що не забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення; переконливих доводів щодо причин, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов, обґрунтувань його необхідності, тощо, представник не навела.

Посилання на результати пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчих проваджень, не може бути розцінений судом як підтвердження ризиків, що мають бути доведені позивачем, при звернення із заявою про забезпечення позову.

Разом із тим, даних щодо дійсної і реальної загрози відчуження майна відповідачем ОСОБА_2 та невиконання майбутнього рішення матеріали справи не містять.

Матеріали заяви про забезпечення позову взагалі не містять відомостей про те, що у власності відповідача перебуває майно.

Твердження позивача про те, що належне відповідачу майно та кошти можуть бути в будь-який момент відчужені відповідачем, є припущенням, що не ґрунтується на конкретних фактах.

При цьому, наявність самого по собі вищевказаного позову не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки та майно відповідача.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (постанова Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 924/881/16 (924/811/20).

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що матеріали заяви представника позивача не містять жодних доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання в майбутньому судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи інтереси усіх учасників процесу, співмірність способів забезпечення позову із предметом спору, суд дійшов висновку, що у заяві необхідно відмовити.

Керуючись ст. 149,153 ЦПК України,

постановив:

Відмовити у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 адвоката Васяновича В.В. про забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Тетяна Геліч