УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 490/2874/23

провадження № 61-980ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури, яка підписана представником Добріковою Іриною Вікторівною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2024 року у складі судді Чулуп О. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року у складі суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Крамаренко Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Окружної прокуратури м. Миколаєва, Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позов обґрунтований тим, що:

04 листопада 2018 року його затримано працівниками поліції в м. Миколаєві. Під час затримання йому нанесенні тілесні ушкодження, внаслідок яких він отримав черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій та садно голови, тулуба та паху;

05 листопада 2018 року під час стаціонарного лікування позивачу вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 2 статті 345 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04 листопада 2018 року за № 0004261;

06 листопада 2018 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва відмовлено у застосуванні запобіжного заходу до позивача у зв`язку з необґрунтованістю підозри;

28 листопада 2018 року позивачу вручено повідомлення про заміну підозри у кримінальному провадженні № 0004261 за частиною 2 статті 342 КК України;

з 04 грудня 2018 року по 22 грудня 2022 року Центральним районним судом м. Миколаєва здійснювався розгляд обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною 2 статті 342 КК України;

згідно вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2022 року позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 342 КК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення;

таким чином, позивач знаходився під судом та слідством з 04 листопада 2018 року по 24 січня 2023 року, що становить 51 місяць;

з 04 листопада 2018 року по 24 січня 2023 року він зазнав значних тяжких морально-душевних страждань та сильної психологічної травми. В нього погіршились відносини з родиною та сусідами, погіршилось самопочуття, він не міг вести свій звичайний спосіб життя;

внаслідок отриманих тілесних ушкоджень завданих працівниками поліції в позивача погіршився стан здоров`я: були часті головні болі, слабкість, запаморочення голови, низька концентрація уваги, швидка втомлюваність, погіршився зір, внаслідок чого він був змушений звернутись за медичною допомогою;

посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з Державної казначейської служби України, головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Окружної прокуратури м. Миколаєва за рахунок державного бюджету України, на його користь в якості відшкодування завданої моральної шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду Миколаївської області, шляхом безумовного списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України в сумі 3 417 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2024 року замінено первісного відповідача Окружну прокуратуру м. Миколаєва на належного відповідача Миколаївську обласну прокуратуру.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2024 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 508 000 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що:

внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої у нього виникло у зв`язку з визнанням ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 342 КК України у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення;

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 51 місяць (з 04 листопада 2018 року по 24 січня 2023 року), до набрання виправдувальним вироком законної сили;

при визначенні розміру компенсації морального відшкодування суди врахували обсяг заподіяної шкоди, ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, тривалість перебування позивача під слідством і судом, істотність вимушених змін у його житті, принципи розумності і справедливості, а тому зробив висновок про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 408 000 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати (8000 грн), встановленої законодавством на момент відшкодування;

крім того, суд врахував, що позивач перебував на лікуванні у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень завданих працівниками поліції, тому суд вважав за можливе збільшити вищевказану суму компенсації моральної шкоди до 508 000 грн. Вказаний розмір не менший, ніж передбачений законом, і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, яка має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не призводить до його збагачення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в цей період не повинен враховуватися день 04 листопада 2018 року, оскільки саме в цей день ОСОБА_1 було затримано, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0004261 щодо його особи, а тому за обставинами справи саме з цього дня відбувалося незаконне кримінальне переслідування останнього;

щодо доводів апеляційної скарги про розмір відшкодування моральної шкоди апеляційний суд врахував, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що незаконне кримінальне переслідування, яке тривало понад чотири роки, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , необхідності витрачання зусиль на доведення своєї невинуватості, внесло суттєві зміни в особисте життя позивача, який був змушений змінити звичний для нього спосіб життя та праці, що завдало йому чималих моральних страждань, а тому судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме, враховано характер та обсяг страждань, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та визначено моральну шкоду, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом, а також з урахуванням негативних наслідків від отриманих під час затримання тілесних ушкоджень;

доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем отриманих ним тілесних ушкоджень є неприйнятними з огляду на те, що як встановлено матеріалами справи 04 листопада 2018 року орієнтовно о 13. 25 год. ОСОБА_1 у присутності дружини та малолітнього сина було затримано працівниками поліції за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України. Матеріали справи та протокол затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину не містять даних, які б свідчили, що до затримання ОСОБА_1 мав які-небудь тілесні ушкодження. Проте відповідно до протоколу затримання ОСОБА_1 працівники поліції возили до наркологічного диспансеру для обстеження на ознаки сп`яніння, неодноразово викликали швидку допомогу до місця утримання підозрюваного Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області для надання медичної допомоги підозрюваному ОСОБА_1 . З приміщення кабінету № 42 СВ Центрального ВП ГУ НП в Миколаївській області за адресою: м. Миколаїв вулиця Декабристів, 8 ОСОБА_1 машиною швидкої допомоги було доставлено в лікарню швидкої медичної допомоги (далі - ЛШМД). За даними виписки з журналу доставлених до ЛШМД від 04 листопада 2018 року ОСОБА_1 доставлено до лікарні та зазначено обставини: Побитий працівниками поліції. Струс головного мозку, забійні садна м`яких тканей голови. На стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 перебував з 04 до 07 листопада 2018 року та його було виписано на амбулаторне лікування під спостереження невропатолога. За висновком ЛКК від 16 листопада 2018 року ОСОБА_1 надано довідку про звільнення від робіт, пов`язаних з висотою. Встановлені обставини та надані відповідні докази свідчать, що тілесні пошкодження ОСОБА_1 отримав 04 листопада 2018 року під час його затримання працівниками поліції, доказів на спростування цих обставин відповідачами не надано;

аргументи скарги про те, що органи прокуратури не мають ніякого відношення до спричинених ОСОБА_1 тілесних ушкоджень є безпідставними з огляду на те, що у кримінальному провадженні саме прокурор організовує досудове розслідування кримінального правопорушення у формі процесуального керівництва. Це охоплює організацію процедури досудового розслідування, визначення напрямів розслідування, координацію процесуальних дій, забезпечення додержання законів у ході розслідування. Отже саме прокурор забезпечує дотримання законів органами поліції при проведенні досудового розслідування, зокрема, й при затриманні особи, яку підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення;

щодо тверджень апеляційної скарги про неправильне обрахування розміру моральної шкоди, виходячи із розміру мінімального розміру заробітної плати, то колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу. Суд вірно виходив з мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи судом, а саме з розміру, визначеного статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» - 8 000 грн.

У січні 2025 року Миколаївська обласна прокуратура через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Добріковою І. В., на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року, в якій просила їх скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судові рішення ухвалені без урахування правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19 стосовно правильного застосування у подібних правовідносинах норм статті 23 ЦК України та статей 3, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»;

також судами не враховано висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, Верховним Судом у постановах від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17, від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21 та від 27 лютого 2023 року у справі № 757/48038/18-ц, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди;

крім того, не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду від 03 березня 2019 у справі № 916/1423/17, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування;

суди не звернули уваги, що ОСОБА_1 не доведений факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, не встановлений факт протиправності дій працівників Миколаївської обласної прокуратури (прокуратури Миколаївської області), факт наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу, що стало підґрунтям для прийняття безпідставних рішень;

в оскаржуваних рішеннях взагалі не обґрунтовано, на підставі яких доказів судами визначено характер страждань позивача, тяжкість змін у його житті тощо, які дали підстави визначити розмір відшкодування саме у сумі 508 000 грн. Крім того, незалежно від визначення або не визначення позивачем предмету оскарження, не надано жодного доказу про те, що посадовими особами органу Миколаївської обласної прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, або при проведенні перевірок його скарг. Також не надані докази компетентних органів прокуратури вищого рівня (стаття 308 КПК), або судових рішень щодо порушень слідчим або прокурором вимог закону, в тому числі і розумних строків, і якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які ще тривають, та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством. За весь період розслідування та процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0004261, слідчими та прокурорами Миколаївської обласної прокуратури необгрунтовані, незаконні рішення не приймались;

безпідставним та помилковим є висновок апеляційного суду, що в спірних правовідносинах прокурор мав забезпечувати дотримання законів органами поліції при затриманні ОСОБА_1 , оскільки його затримання відбулося працівниками поліції на підставі статті 208 КПК України як особи, яку підозрювали у вчиненні злочину, тобто до внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування і відповідно до здійснення прокурором нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що:

04 листопада 2018 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0004261, ОСОБА_1 затримано у зв`язку з підозрою у вчиненні останнім кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 345 КК України;

згідно зворотного повідомлення приймального відділення Міської лікарні швидкої медичної допомоги від 04 листопада 2018 року ОСОБА_1 має струс головного мозку, забій і садно м`яких тканин голови, гіпертонічний криз;

ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 04 листопада 2018 року по 07 листопада 2018 року та перебував на лікарняному з 08 листопада 2018 року по 13 листопада 2018 року, з 25 січня 2019 року по 29 січня 2019 року;

05 листопада 2018 року повідомлено про підозру ОСОБА_1 ;

ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2018 року в задоволенні клопотання слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з недоведеністю обґрунтованої підозри. Крім того вказаною ухвалою доручено Територіальному Управлінню ДБР у м. Миколаєві дослідити факти, викладені затриманим ОСОБА_1 щодо застосування відносно нього фізичного насилля з боку працівників поліції;

відповідно до висновку експерта від 19 листопада 2018 року № 1199 у ОСОБА_1 мають місце тілесні ушкодження у вигляді садна м`яких тканин голови, які могли утворитись від дії тупих твердих предметів. По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень;

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри;

вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 342 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вирок набрав законної сили 24 січня 2023 року.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20) … Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суди встановили, що ОСОБА_1 тривалий час перебував під слідством та судом (51 місяць), внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки; позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів в рамках кримінального провадження.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), зроблено висновок, що: «розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».

Отже, доводи касаційної скарги про те, що розмір моральної шкоди повинен бути визначений виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1600 грн, безпідставні.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 03 березня 2019 у справі № 916/1423/17, Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, від 22 грудня 2020 року у справі № 686/24223/17, від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21 та від 27 лютого 2023 року у справі № 757/48038/18-ц не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури, яка підписана представником Добріковою Іриною Вікторівною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат