Провадження № 22-ц/812/377/25 Суддя першої інстанції Сухаревич З.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/5479/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 січня 2025 року, повний текст якої складено 06 січня 2025 року, постановлену під головуванням судді Сухаревич З.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за клопотанням ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , про розстрочення виконання рішення суду у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з клопотанням розстрочення виконання рішення суду у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Клопотання мотивовано тим, що заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2024 року задоволено частково позов АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 001 від 14 липня 2020 року станом на 30 квітня 2024 року у сумі 50 037.17 грн, яка складається з: 50 023.26 грн заборгованості по кредиту, 13.91 грн заборгованості по процентам. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 1 363.33 грн.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан і ОСОБА_1 була змушена виїхати з двома неповнолітніми дітьми за межі України та на даний час знаходиться в Германії.

ОСОБА_1 погасила частину боргу ще до звернення АТ «ПУМБ» до суду та має намір в грудні 2024 повернутися на територію України та виконати рішення суду, а відповідно вбачаються підстави для розстрочення його виконання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд розстрочити виконання рішення суду рівними платежами на 12 місяців по 4 283.375 грн до 1 числа кожного місяця, починаючи з січня 2025 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 січня 2025 року в задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до матеріалів справи, боржниця припинила сплачувати кредит задовго до початку військової агресії російської федерації проти України та виїзду за кордон і до теперішнього часу не здійснила жодного платежу на погашення заборгованості та стягнутого рішенням суду судового збору.

Сам лише факт отримання боржником грошової допомоги від держави-перебування не є належним підтвердженням скрутного матеріального стану, який об`єктивно не дозволяє виконати рішення суду, оскільки матеріальний стан не оцінюється виключно поточними доходами. До характеристики матеріального стану належать також наявність на праві власності нерухомого та рухомого майна за рахунок якого можна виконати рішення суду, банківських заощаджень тощо. Однак таких даних заявниця суду не надала.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги клопотання про розстрочення виконання рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що боржниця частково виконала взяті на себе зобов`язання не зважаючи на запровадження з 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 дії карантину на території України, що безумовно вплинуло на життя, можливість повноцінно працювати та виконувати взяті на себе перед банком зобов`язання, і продовжувала їх виконувати аж до 28 жовтня 2021 року.

Боржниця розуміє, що взяті на себе зобов`язання необхідно виконувати, проте з об`єктивних причин до яких безумовно слід віднести військову агресію російської федерації проти України, була змушена вже в березні 2022 року залишити м. Миколаїв та виїхати за кордон. Тому висновки суду про те, що боржниця припинила виконання своїх обов`язків задовго до початку війни не відповідає фактичним обставинам справи.

Також суд не врахував, що ОСОБА_1 з двома неповнолітніми дітьми слід було влаштуватись, оформити відповідні виплати та організувавши належним чином свій побут вона може виділити частину отриманих коштів для забезпечення добровільного виконання судового рішення.

Суд не обґрунтував належним чином твердження наведене у своєму рішенні про те, що відсутність даних про наявність на праві власності нерухомого та рухомого майна будь-яким чином впливає на фінансові можливості відповідачки. Щодо банківських заощаджень, то слід вказати, що при наявності таких у відповідачки взагалі не було б підстав звертатись до позивача та отримувати кредит.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 18 лютого 2025 року через засобу електронного зв`язку від адвоката Могили С.М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із сімейними обставинами адвоката та перебуванням ОСОБА_1 за кордоном.

Заявниця ОСОБА_1 про розгляд справи була повідомлена через засоби поштового зв`язку за адресою, зазначеною при зверненні до суду із заявою про розстрочення судового рішення. Повідомлення на адресу ОСОБА_1 повернулися з позначкою пошти на конверті «Адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням про розгляд справи. Остання не повідомляла апеляційному суду про зміну своєї адреси та не заявляла клопотань про розгляд справи в режимі відеоконференції. Представник заявниці адвокат Могила С.М. не надав відповідних доказів на підтвердження поважності причин неможливості брати участь у судовому засіданні або в режимі відеоконференції. З огляду на зазначені обставини відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд вважає, що клопотання адвоката Могили С.М. про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки зазначені ним причини неявки в судове засідання визнаються апеляційним судом неповажними, а тому справа підлягає розгляду без учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2024 року по справі 487/5479/24 вирішено: стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 001 від 14 липня 2020 року станом на 30 квітня 2024 року у сумі 50 037.17 грн, яка складається з: 50 023.26 грн заборгованість по кредиту; 13.91 грн заборгованість по процентам.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 1 363.33 грн.

Рішення набрало законної сили 12 грудня 2024 року.

Як убачається з наданої заявником копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 виїхала до Румунії, а 27 березня 2022 року до Угорщини.

Відповідно до повідомлення про затвердження, видане муніципальним центром зайнятості Хохтаунус (Німеччина), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримують допомогу для забезпечення засобів до існування: 12/2024 443,68 €, 01/2025 443,68 €, 02/2025 443,68 €.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є дітьми ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частин 1,2, 5 статті 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2021 року, справа № 9901/598/19/, обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26 грудня 2003 року, який було враховано Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2018 року в справі № 2-101/99), при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що, відповідно до статті 373 ЦПК та статті 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Крім того також слід зазначити, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 по справі «Shmalko v. Ukraine» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17 травня 2005 року по справі «Chizhov v. Ukraine» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені обставини та надані заявником докази колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції надана правильна правова оцінка посиланням боржниці на скрутний майновий стан, пов`язаний з введенням в Україні воєнного стану та недостатнім отриманням доходів, а відтак й неможливістю виконання нею судового рішення шляхом одноразового платежу, та зроблено вірний висновок, що ці обставини не є винятковими, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а тому підстави для розстрочення виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2024 року по справі 487/5479/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2020 року у сумі 50 037.17 грн відсутні.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що загального посилання на введення в Україні воєнного стану в таких випадках недостатньо. Посилання в доводах апеляційної скарги, що у зв`язку з такими обставинами боржниця була змушена вже в березні 2022 року залишити м. Миколаїв та виїхати за кордон не заслуговують на увагу, оскільки не доведено належними й допустимими доказами, які б підтверджували фінансовий стан боржниці, відсутність будь-яких доходів, рухомого й нерухомого майна. За умовами кредитного договору позичальниця взяла на себе зобов`язання сплачувати щомісячний платіж у розмірі до 4 200 грн протягом двох років, але припинила виконання своїх зобов`язань в серпні 2021 року, тобто як правильно зазначив суд задовго до початку оголошення в Україні воєнного стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що боржниця частково виконала взяті на себе зобов`язання не зважаючи на запровадження з 11 березня 2020 року дії карантину на території України, що безумовно вплинуло на життя, можливість повноцінно працювати та виконувати взяті на себе перед банком зобов`язання є неприйнятними, оскільки про ці обставини заявниця в суді першої інстанції не заявляла та відповідних доказів на підтвердження цих обставин суду не надавала.

Аргументи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при вирішенні питання про розстрочку виконання судового рішення тих обставин, що ОСОБА_1 з двома неповнолітніми дітьми слід було влаштуватись, оформити відповідні виплати та організувавши належним чином свій побут є неприйнятними, оскільки при звернення до суду в заяві боржниці не зазначались та докази на їх підтвердження суду не надавались.

Не погоджується колегія суддів із твердженнями скаржниці щодо безпідставності зазначення у судовому рішенні про відсутність даних про наявність на праві власності нерухомого та рухомого майна будь-яким чином впливає на фінансові можливості відповідачки, оскільки наявність рухомого та нерухомого майна у боржника свідчить про його фінансову спроможність відповідати за борговими зобов`язаннями.

Крім того, при вирішення питання щодо виконання розстрочки судового рішення слід враховувати й інтереси стягувача, який є кредитором у цій справі, та розраховував на своєчасне повернення запозичених кредитних коштів за умовами договору через 24 місяці.

Треба зазначити, що Законом України № 2120-IX доповнено розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" пунктом 6?.

Вказаним пунктом визначено, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті.

Також установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем".

Отже законодавець на період дії воєнного стану в Україні звільнив боржників за споживчими кредитами від відповідальності перед кредитодавцем, що негативно вплинуло на майнові інтереси АТ «ПУМБ».

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 18 лютого 2025 року.