Провадження №2/367/1061/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Тараненко О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в місті Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, її спростування, захист ділової репутації,-

в с т а н о в и в :

До суду звернувся адвокат Суткевич О.О. в інтересах ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, її спростування, захист ділової репутації, мотивуючи вимоги наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у соціальній мережі Facebook опублікувала допис негативного характеру, що містить недостовірну інформацію про народного депутата України ОСОБА_3 . У вказаній публікації Відповідач зазначила наступний текст: «А це бучанці, як кажуть люди - маєток «слуги народу» не поважної ОСОБА_5 - головної «криши» бучанської корупції і великого крадівництва на відбудові! Будинок, середня вартість якого складає 3 млн.доларів!!!!! До двух десятків найманих працівників, які обслуговують родину з трьох осіб! До речі, ця прекрасна садиба за 3 млн. доларів - розташована в одному з найелітніших «сел для мажорів» під Києвом!!!!! Саме так живуть - «чесні» слуги народу Фуууу, тварини ОСОБА_6 !!!! Хотіла її відмітити, але я у неї в чорному списку, на жаль».

Окрім того, до цього допису додано одинадцять фотографій, на яких зображено житловий будинок (будинки) та прибудинкову територію. Скріншоти публікації додані до позову.

Вказує про те, що зазначена інформація про Позивача є недостовірною та такою, що має бути спростованою.

Адвокат Суткевич О.О., керуючись статтями 76 - 81, 100 ЦПК України, статтею 20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», здійснив огляд матеріалів, які містяться на сторінці користувача соціальної мережі «Facebook» « ОСОБА_7 » (URL (стандартизована адреса певного ресурсу в інтернеті): ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Об?єктом огляду є допис користувача соціальної мережі «Facebook» « ОСОБА_7 » від 03.11.2023 року(URL: ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

При відкритті браузером URL:

ІНФОРМАЦІЯ_4 , відображається допис користувача соціальної мережі Facebook « ОСОБА_7 » від 03.11.2023 року, який містить текст, наведений вище, та фотографії.

Скріншоти публікацій додаються до протоколу огляду веб-сторінки від 07.11.2023 року, складеного адвокатом Суткевичем О.О., які додано до позовної заяви.

Щодо порушених прав Позивача вказує про те, що поширена інформація була доведена до необмеженого кола осіб, оскільки була опублікована у соціальній мережі Facebook на сторінці Відповідача.

Поширена інформація стосується безпосереднього Позивача, оскільки Відповідач зазначає безпосередньо прізвище та ім?я Позивача, поєднуючи свої ствердження з такими словами як «головна криша бучанської корупції», «велике крадівництво на відбудові», взятим у лапки словом «чесні» тощо. Крім того, у своїй публікації Відповідач стверджує, що зображений на доданих фотографіях будинок вартістю 3 млн доларів належить Позивачу.

Вказує про те, що поширена Відповідачем інформація є недостовірною та негативною, висловлена у формі фактичного твердження в категоричній формі, а саме фактів, висловлених у стверджувальній формі.

З огляду на лексичне та тлумачне значення в українській мові слів «корупція», «крадіжка», зміст написаного Відповідачем щодо Позивача апелює до вчинення особою дій, що відповідно до чинного законодавства України, є кримінальними правопорушеннями і, як наслідок, вказує на вчинення Позивачем протиправних дій, що дискредитують його в очах оточуючих, формуючи відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону.

Таким чином, Відповідач фактично звинуватив Позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, що є виключною прерогативою органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Також звертає увагу суду, що у своїй публікації Відповідач вживає щодо позивача прикметник «чесні», беручи його при цьому у лапки. При цьому, згідно з п. 2 § 164 Українського правопису, схваленого постановою Кабінету Міністрів України №437 від 22.05.2019 року, лапки ставлять для виділення в тексті слів (висловів), що їх наводять як «чужі» або з відтінком іронічного, презирливого і подібного ставлення до чужого висловлювання, а також слів незвичайних, слів, ужитих уперше або, навпаки, застарілих, і т. ін. Отже, Відповідач в даному випадку явно завдає шкоди честі та гідності Позивача.

Недостовірною інформацією, висловленою та поширеною Відповідачем, є ствердження про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок належить Позивачу. Така інформація є недостовірною, стосується ділової репутації Позивача та спростовуються таким.

За результатами здійсненого адвокатом Суткевичем О.О. огляду зображених на доданих до вищевказаного допису фотографіях земельних ділянок, житлових будинків та прибудинкових територій було встановлено, що насправді сфотографовано домоволодіння за двома різними адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . При цьому, один із зазначених об?єктів нерухомого майна очевидно станом на день огляду є або недобудованим, або нежилим.

Вказує про те, що саме інформація, що міститься у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є достовірною та такою, що відповідає дійсності.

Представником Позивача зазначається про те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, вбачається, що Позивач не є власником будинків (домоволодінь), фотографії яких містить публікація у соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Так, з Інформаційної довідки № 353634369 від 08.11.2023 року вбачається, що власником

земельної ділянки площею 0,3576 гa кадастровий номер :01:009:0381, на якому розташовується недобудований (нежилий) будинок є громадянин України ОСОБА_8 .

З Інформаційної довідки №353634564 від 08.11.2023 року вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,3465 га кадастровий номер :01:009:0379 за адресою: АДРЕСА_1 , є громадянин Об?єднаних Арабських Еміратів ОСОБА_9 .

Власником житлового будинку, загальною площею 695,1 кв.м., житловою площею 318,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розміщений на вищевказаній земельній ділянці, також є громадянин Об?єднаних Арабських Еміратів ОСОБА_9 , що вбачається з Інформаційної довідки № 353636604 від 08.11.2023 року.

Таким чином, з огляду на інформацію, що міститься у Державному реєстрі речових прав, Позивач - ОСОБА_3 , не є власником будинків (домоволодінь), фотографії яких містить публікація у соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_6 /, як стверджувала Відповідач.

Натомість, з Інформаційної довідки № 357118761 від 05.12.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 є власницею такого нерухомого майна: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Житлових будинків (домоволодінь), що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , даний перелік не містить.

Таким чином, вказує про те, що поширення Відповідачем недостовірної та негативної інформації про Позивача стосується її ділової репутації, оскільки, Позивач є державним діячем, народним депутатом України. Розповсюдження недостовірної та негативної інформації Відповідачем про Позивача викликає відповідно негативну суспільну та громадську оцінку Позивача та безпосередньо впливає на сприйняття необмеженим колом осіб Позивача, через що Позивач була невиправдано піддана публічній критиці та змушена щоразу надавати пояснення з приводу висловлювань Відповідача.

Таким чином, інформація, зазначена Відповідачем у публікації у соціальній мережі Facebook про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок належить Позивачу, не відповідає дійсності, тобто є недостовірною.

Наведена Відповідачем негативна та недостовірна інформація може бути розтлумачена як неправдиві фактичні дані, які не є оціночними судженнями, що порушують вимоги презумпції невинуватості та посягають на ділову репутацію Позивача.

Просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію ОСОБА_3 , інформацію, поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі Facebook про те, що ОСОБА_3 є головною кришею бучанської корупції і великого крадівництва на відбудові, а також про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок та домоволодіння належать ОСОБА_3 .

Зобов?язати ОСОБА_4 не пізніше десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо ОСОБА_3 шляхом публікації на сторінці ОСОБА_4 соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) публікації наступного змісту:

«Я, ОСОБА_4 , спростовую недостовірну інформацію, поширену мною ІНФОРМАЦІЯ_7 в дописі на моїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук щодо того, що ОСОБА_3 є головною кришею бучанської корупції і великого крадівництва на відбудові, а також про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок та домоволодіння належать ОСОБА_3 , визнаю неправомірність поширення такої інформації та приношу публічні вибачення».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Ухвалою суду від 01.02.2024 відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 02.09.2024 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Журба К.В. в судових засіданнях надавала усні і письмові пояснення, повністю підтримувала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені у позовній заяві.

Представник відповідача - адвокат Українцева К.Л. в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог і просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, взявши до уваги надані пояснення, вважала, що правова позиція Позивача у справі зводиться до того, що на її думку, Відповідачем поширено про Позивача недостовірну інформацію, чим принижено її честь, гідність та ділову репутацію. Разом з тим, дана позиція Позивача не узгоджується з дійсними обставини справи, не підтверджена належними доказами, а отже є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

До суду від Відповідача надходили пояснення по справі, в яких зазначено наступне.

Так, Відповідач ОСОБА_4 повністю заперечує проти позовних вимог Позивача, яка є публічною особою і має бути готовою до критики громади, в якій вона обрана депутаткою від правлячої політичної партії «Слуга Народу». Зазначає про те, що у зв`язку з викладеним, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків та повинні це усвідомлювати.

Вказує про те, що Позивачем не доведено факту поширення інформації, а саме доведення її до відома хоча б одній особі у будь який спосіб. Допис користувача соціальної мережі Facebook « ОСОБА_7 » від 03.11.2023, на який посилається Позивач, не відображається при відкритті браузером URL. В якості доказу поширення інформації адвокатом Суткевич О.О. надано протокол огляду веб-сторінки самим же адвокатом Суткевич О.О. від 07.11.2023 з додатками на 16 арк. При цьому, адвокат Суткевич О.О. в позовній заяві, обґрунтовуючи належність цього доказу посилається на ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Разом з тим, зазначена норма не містить права адвоката складати протоколи огляду з метою фіксації фактів розміщення публікації. Крім того, зацікавленість самого представника Позивача очевидна і не може розцінюватись судом як належний та допустимий доказ. Вказує, що Позивачем не надано належного доказу поширення інформації, яку Позивач вважає недостовірною та такою, що порушує її немайнові права. Не надано також доказу того, що сторінка в соціальній мережі Facebook « ОСОБА_7 » належить саме Відповідачу. Крім того, вказує про те, що Позивачем не доведено той факт, що інформація, яка на думку Позивача, була поширена, не відповідає дійсності та завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам Позивача. Зміст висловлювання в публікації, який наведений Позивачем, не можна витлумачити як такий, що містить фактичні дані, оскільки, він є оцінкою дій і не містять ствердження про порушення Позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. В публікації не йдеться про звинувачення Позивача у скоєнні конкретних злочинів. Висловлювання більше характеризуються як особиста думка конкретної людини стосовно певного політичного діяча, застосовані оціночні судження та мовно-стилістичні засоби, які не можна охарактеризувати як фактичні твердження. Висловлювання в публікації є оціночним судженням, оскільки, відображають власні думки, особисте сприйняття діяльності публічної особи і не можуть бути витлумачені як повідомлення конкретних фактів з життя Позивача. Висловлювання, які просить спростувати Позивач, не мітить тверджень про конкретні факти (час, спосіб, кількість тощо). У контексті оскаржуваної інформації у цілому, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби, вона має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень, не містить однозначного твердження про факти. Крім того, зазначає про те, що Позивачем не надано в якості доказу висновку судового експерту з лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження, згідно з яким можна було б довести, що інформація, яка начебто поширена Відповідачем, є негативною та такою, що містить фактичні твердження.

Враховуючи викладене, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Позивача адвокат Журба К.В. також надавала пояснення по справі, в яких зазначала про те, що оскаржуваний у даній справі допис не містить критики виконання Позивачем своїх функцій як народним депутатом України, натомість, містить конкретні факти, які не відповідають дійсності. Що стосується посилання Відповідача на відсутність Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки, складеного на виконання Порядку надання послуг з видачі звітів за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет та довідок з відомостями про власників веб-сайтів/реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення, Позивач зазначає, що вказаний Порядок було прийнято на виконання Розпорядження КМУ від 22.07.2003 №447-р «Про адміністрування документу «UA». Натомість, оскаржуваний допис було розміщено у соціальній мережі Facebook, яка має доменне ім`я у доменній зоні com (www.facebook.com).

Також зазначає про те, що з аналізу розміщених на сторінці користувача соціальної мережі Facebook « ОСОБА_7 » дописів, відео однозначно вбачаються факти належності вказаної сторінки саме Відповідачу. Позивач заперечує проти доводів Відповідача, що висловлювання в публікації є оціночними судженнями.

Вказує про те, що Відповідач вживала щодо Позивача слова «крадіжка», «корупція», отже, зміст написаного Відповідачем щодо Позивача апелює до вчинення особою дій, що відповідно до чинного законодавства України є кримінальними правопорушення, і як наслідок, вказує на вчинення Позивачем протиправних дій. Крім того, стверджуючи про проживання Позивача в іншому будинку, Відповідач фактично звинувачує Позивача у внесенні недостовірних даних до декларації про майновий стан та доходи, що є корупційним правопорушенням. У дописі, що є предметом судового розгляду, відсутні такі словосполучення як «на думку автора» або «за інформацією, отримаю із анонімних джерел» тощо, які б вказували на те, що інформація є оціночним судженням автора, його роздуми або гіпотези. Натомість, поширена Відповідачем інформація висловлена у формі фактичного твердження в категоричній формі, а саме фактів, висловлених у стверджувальній формі. Поряд з цим, в якості обґрунтування своїх позовних вимог, Позивач надає не лише відомості, що підтверджують факт поширення інформації Відповідачем, а також відомості, що підтверджують недостовірність поширеної нею інформації. Щодо посилання Відповідача на відсутність висновку судового експерта з лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження, вважає, що потреба у призначенні судової лінгвістичної експертизи для вирішення спору у даній справі відсутня. Зважаючи на викладене, позовні вимоги просить задовольнити.

Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку та вислухавши думку сторін, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань - відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

Так, висновки щодо можливості зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації містяться у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство».

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 лютого 2012 року у справі «Аксель Шпрінгер АГ проти Німеччини» зазначив, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), в яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому Європейський суд з прав людини вважає порушенням ст. 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти до критики. Межа допустимої критики щодо публічного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 є народним депутатом України, її життя є публічним.

З огляду на те, що позивач є публічною особою, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, повинен враховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» тощо, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що висловлювання відповідача, що викладені у стверджувальній формі є недостовірними та негативними, порушують її особисті немайнові права, оскільки стосуються саме особи позивача.

Судом встановлено, що у дописі, який є предметом спору та який було опубліковано 03.11.2023 у соціальній мережі Facebook « ОСОБА_7 », наявна констатація конкретних фактів стосовно особи позивача, а саме вказано про належність певного нерухомого майна ОСОБА_3 та долучено до допису фотографії будинків з прилеглою територією, проте, матеріали справи не місять доказів того, що саме опубліковані на фотографіях будинки належать позивачу та таких доказів не було надано відповідачем.

В судовому засіданні відповідач не надала стверджувальної відповіді щодо публікації нею оспорюваного допису, проте, зауважувала, що такий допис був, але зараз немає. На запитання представника позивача щодо фотографій домоволодінь, відповідач відповіла про те, що це просто фотографії.

В судовому засіданні також було досліджено відео доказ, на якому, зокрема, відповідач заявляла про те, що готова відповісти за свої слова і дії.

В судовому засіданні представник відповідача заявляла про те, що сторона відповідача не заперечує щодо тієї інформації, про яку йдеться в посиланнях.

Разом з тим, позивач у свої поясненнях наголошувала на тому, що вона є власницею такого нерухомого майна: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується Інформаційною довідкою № 357118761 від 05.12.2023 року.

Тобто, у даному дописі міститься твердження відповідача, а не її власна думка щодо позивача. Зазначені висловлювання є критичними та такими, що викликали певний негативний резонанс, та не свідчать лише про особисте ставлення відповідача до позивача, що може бути здійснено в межах свободи вираження особистих поглядів особи.

Отже, інформація, яка викладене відповідачем у дописі є недостовірною та не відповідає дійсності, а отже підлягає спростуванню. Протилежного суду не доведено.

У рішенні від 06 жовтня 2015 року в справі «Карпюк та інші проти України» зазначено, що свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства».

Особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права.

У даній справі суд наголошує на тому, що допис відповідача не є вираженням її суб`єктивної думки, тобто, є твердженням, висловленим особисто про факт, а не оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. А тому такі висновки можуть бути спростовані.

За таких обставин, суд вважає, що поширене відповідачем висловлювання не є оціночними судженнями, а містить неправдиві фактичні дані.

Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Оцінивши в сукупності докази, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки, відповідач висловила не власні критичні думки, що є оціночними судженнями, які в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а фактичні твердження, які не відповідають дійсності, та відповідно можуть бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та спростовування недостовірної інормації.

З огляду на вищевикладене, суд вважає доведеними ті обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, її спростування, захист ділової репутації підлягають задоволенню.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.3,21,32,34 Конституції України, ст.ст.23, 277,297,299 ЦК України, ст.ст.30,47-1 Закону України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 10, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання інформації недостовірною, її спростування, захист ділової репутації, - задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію ОСОБА_3 , інформацію, поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації на персональній сторінці ОСОБА_4 у соціальній мережі Facebook про те, що ОСОБА_3 є головною кришею бучанської корупції і великого крадівництва на відбудові, а також про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок та домоволодіння належать ОСОБА_3 .

Зобов?язати ОСОБА_4 не пізніше десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо ОСОБА_3 шляхом публікації на сторінці ОСОБА_4 соціальній мережі Facebook ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) публікації наступного змісту:

«Я, ОСОБА_4 , спростовую недостовірну інформацію, поширену мною ІНФОРМАЦІЯ_7 в дописі на моїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук щодо того, що ОСОБА_3 є головною кришею бучанської корупції і великого крадівництва на відбудові, а також про те, що зображений на доданих до публікації фотографіях будинок та домоволодіння належать ОСОБА_3 , визнаю неправомірність поширення такої інформації та приношу публічні вибачення».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2147,20 грн.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий