Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2025 Справа №607/18275/24 Провадження №2/607/1130/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Бумби М.І.

представника позивачів ОСОБА_1

відповідача та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на спадкове майно , -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Семененко С.М. в інтересах позивачів ОСОБА_4 (надалі ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (надалі ОСОБА_5 ) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 (надалі ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, у якому просить: скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 10.05.2012 за №7365 (реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 36617265) на підставі договору довічного утримання від 24.06.1994 №1-2663; визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених вимог представник позивача вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивачів, ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира належала ОСОБА_6 та її колишньому чоловікові ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, в рівних частках. При житті, а саме 13.02.2017 ОСОБА_6 вчинила заповіт, згідно якого, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто ще до відкриття спадщини. Позивачі, як спадкоємці за заповітом, прийняли спадщину, про що у визначений законом шестимісячний строк, подали у держнотконтору свої письмові заяви. Проте, під час розгляду заяв позивачів, державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Попіль З.З. виявлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване не за померлою ОСОБА_6 , а за відповідачем на підставі договору довічного утримання від 24.06.1994, зареєстрованого в Першій Тернопільській державній нотаріальній конторі за №1-2663. Відтак, позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, про що, державним нотаріусом Попіль З.З. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1373/02-31 від 12.08.2024 у зв`язку із відсутністю правовстановлючого документу на спірну квартиру. Також, позивач зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.11.2016, у справі №607/5116/16-ц, яке набрало законної сили, розірвано договір довічного утримання, укладений 24 червня 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Відтак вважає, що ОСОБА_6 , в силу вимог ч. 1 ст. 756 ЦК України, фактично знову набула право власності на належну їй частку квартири АДРЕСА_1 . Однак, зважаючи на свій похилий вік та хвороби, спадкодавець ОСОБА_6 за життя не змогла повторно оформити своє право власності після скасування судом договору довічного утримання на частку у вказаній квартирі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки, на даний час, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію за відповідачем права власності на цілу квартиру АДРЕСА_1 , позивачі, як діти померлої ОСОБА_6 та спадкоємці за заповітом, позбавлені можливості реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Іщук К.В. 10.10.2024 подав суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що відповідач позову не визнає. Зазначив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , ОСОБА_7 укладено договір пожиттєвого утримання від 24.06.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2663. Предметом даного договору стало те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_7 передають у власність відповідача належну їм на праві особистої власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Із Витягу про державну реєстрацію прав від 10.05.2012 року № 34080811 вбачається, що ОСОБА_2 здійснено реєстрацію права власності на вказану квартиру 10.05.2012 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.11.2016 року у справі № 607/5116/16-ц частково задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та розірвано його у частині, що укладений ОСОБА_10 та ОСОБА_2 . Зазначене рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області набрало законної сили 25.11.2016 року. У жовтні 2023 року померла ОСОБА_11 . Представник відповідача вважає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.11.2016 року у справі № 607/5116/16-ц не вирішувалось питання про визнання права власності чи скасування реєстраційних прав за відповідачкою. Натомість, за час свого життя, ОСОБА_11 не вчинила жодних дій щодо вирішення питання визнання себе власником (співвласником) спірної квартири шляхом скасування державної реєстрації речових прав у відповідачки - ОСОБА_2 також, представник відповідача вважає, що строк позовної давності про заявлення вимоги про визнання спадкодавцем ОСОБА_6 права власності чи скасування державної реєстрації на частки спірної квартири закінчився 25.11.2019, тому на його думку відсутні підстави вважати померлу ОСОБА_6 власником (співвласником) спірної квартири та вважати факт переходу її прав власності на спірну квартиру до спадкоємців. На підставі наведеного у задоволенні позову просить відмовити.

Позивачі та їх представник відповіді на відзив не подавав.

Протокольною ухвалою від 02.12.2024 закрито підготовче провадження у даній справі, а справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Семененко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Іщук К.В. позовні вимоги не визнали, з підстав, зазначених у відзиві на позов, у задоволенні позову просять відмовити за його безпідставністю. Крім цього, представник відповідача вважає, що позивачі не вірно обрали свій спосіб захисту, оскільки на його думку повинні були б звертатись із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Представник Першої Тернопільської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_12 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно 31.10.2023 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області); ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 10.07.1965 р. Тернопільським міським відділом ЗАГСу) та їх батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_6 .

Після реєстрації шлюбу (27.02.1981 р.) ОСОБА_12 присвоєно прізвище « ОСОБА_14 ».

13.02.2017 ОСОБА_6 вчинила заповіт, згідно якого, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.11.2016, у справі №607/5116/16-ц, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання. Ухвалено, розірвати договір довічного утримання, укладений 24 червня 1994 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 . У задоволенні вимог про розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 , відмовлено.

Як вбачається із означеного судового рішення судом встановлено, що «…24.06.1994 між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , непрацездатними за віком, та ОСОБА_2 було укладено договір пожиттєвого утримання, посвідчений нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Василишин С.Й. за реєстровим №1-2663. Згідно з п.1 договору, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 передали у власність ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого і зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 23 травня 1994 року за реєстровим №7365. Відповідно до зазначеного свідоцтва вказана квартира належить ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності. Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 20 травня 1994 року №7228...». «…Оскільки суд на підставі зібраних у справі доказів прийшов до переконання, що ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх обов`язків пожиттєво повністю утримувати ОСОБА_6 , договір довічного утримання, укладений 24 червня 1994 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_2 підлягає до розірвання відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України..».

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, у даній не підлягають доказуванню виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

В силу вимог ч.1 ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Відтак, як свідчать наведені обставини, відчужувачами за договором довічного утримання, укладеного 24.06.1994 та який посвідчений нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Василишин С.Й. за реєстровим №1-2663, який розірвано судом у частині, який було укладено між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , були ОСОБА_10 , а набувачем ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 17.10.2023 р. Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй частину квартири АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Особами, визначеними у заповіті, які мають право на спадкування після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 12 серпня 2024 року №9, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до відкриття спадщини.

14 листопада 2023 року, Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №736/2023 за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за №2102 та №2103 відповідно.

Постановою державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Попіль З.З. від 12 серпня 2024 року, відмовлено позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та відсутності державної реєстрації на ім`я спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 серпня 2024 року за № 390606966, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 24.06.1994, посвідчений нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори за №1-2663.

Згідно довідки №675, виданої 04 квітня 2024 року ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», згідно обліку технічної інвентаризації, станом на 29.12.2012 року, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 24 червня 1994 року за реєстровим №1-2663, право власності на яку зареєстровано ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 10 травня 2012 року за №7365.

За приписами статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу вимог ч.3 ст.653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частиною 3 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Таким чином, суд вважає, що згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про розірвання правочину, яке набрало законної сили, не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Таким чином, суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , слід задовольнити частково, скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,5 кв.м., житловою 14,1 кв.м., реєстраційний номер майна: 36617265, яку було проведено на підставі договору довічного утримання, що укладений у частині між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 24.06.1994, посвідчений нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-2663 та який у подальшому судом було розірвано. При цьому, задовольняючи позов частково, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачів про визнання за ними права власності у порядку спадкування на частину спірної квартири, оскільки підставою для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії були відсутність правовстановлюючого документу, а саме відсутність державної реєстрації на ім`я спадкодавця на квартиру АДРЕСА_2 . Також, задовольняючи позов частково, суд вважає, що позивачами не пропущено строк позовної давності, оскільки останні звернулись із даним позовом після з`ясування причин відмови нотаріусом у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , тобто відсутність реєстрації на ім`я спадкодавця на спірне нерухоме майно. При цьому, суд вважає, що обраний спосіб захисту позивачами є належним та буде сприяти у поновленні їх прав на спадкування спірного майна, яке стало належати спадкодавцю після набрання рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.11.2016 року законної сили (26.11.2016) про розірвання вказаного договору довічного утримання, у силу вимог ч.1 ст.756 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша тернопільська державна нотаріальна контора про скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на спадкове майно, задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 23,5 кв.м., житловою 14,1 кв.м., реєстраційний номер майна: 36617265, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 10.05.2012, підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, що укладений у частині між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 24.06.1994, посвідчений нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-2663.

У решті вимог, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 суму сплаченого ними судового збору у розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп., тобто по 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. у користь кожного, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі складене 13 лютого 2025 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан