Номер провадження: 22-ц/813/88/25
Справа № 1522/2203/2012
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, та про витребування майна з чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення та вселення; та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович,

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 1-3).

13 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення та вселення (т. 2, а.с. 23-24).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2012 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 .

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем (т. 2, а.с. 135).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А М. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та повернуто квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_8 звільнити квартиру АДРЕСА_1 . Вселено у квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 . В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено (т. 4, а.с. 79-90).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін (т. 4, а.с. 236-245).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 5, а.с. 31-35).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_6 з цієї квартири та вселення ОСОБА_2 до цієї квартири. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено (т. 6, а.с. 185-191).

13 березня 2018 року через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року. Апелянт не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказувала на те, що під час розгляду справи з 2012 року в судах першої та апеляційної інстанції були незаконно скасовані арешти та заборони на відчуження спірного майна, що призвело до відчуження відповідачем спірного майна на користь рідного батька без згоди позивача, а нерухоме майно, що розташоване у м. Дніпро було відчужене на користь третьої особи, хоча арешт повторно був накладений ухвалою суду першої інстанції. Апелянт вважає, що договори дарування та купівлі-продажу спірного майна підлягають визнанню недійсними, а спірне майно поділу, а саме: позивачці згідно зі ст. 71 СК України більшу частину спільного майна подружжя, відповідачу меншу його частину, у зв`язку із незаконним відчуженням спірного майна, приховуванням нерухомого майна та неутриманням спільних дітей. Стосовно зустрічного позову апелянт зазначала, що відповідач визнав факт спільного придбання майна і не заперечував проти його поділу, більш того жодних доказів на підтвердження того, що спірне майно набуте поза шлюбом чи за особисті кошти чоловіка чи інших осіб не надано. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог; у задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі; позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити в повному обсязі (т. 6, а.с. 200-205).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року змінено в частині викладення мотивів відмови ОСОБА_1 у позові. В іншій частині рішення залишено без змін (т. 8, а.с. 28-37).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та справу в частині відмови в задоволенні первісного позову передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 8, а.с. 213-224).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року (у складі колегії суддів: головуючого судді Князюка О.В., суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.) справу було прийнято до провадження призначено до розгляду (т. 8, а.с. 228-229).

10 січня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Усенком Миколою Миколайовичем було подано клопотання про вжиття заходів забезпечення позову (т. 12, а.с. 65-66).

19 січня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання задоволено; вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: нежитлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення №1 загальною площею 154,3 кв м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу АДРЕСА_4 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_5 ; нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 ; нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т. 12, а.с. 131-133).

Крім того, 19 січня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду вирішено питання про залучення до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружину ОСОБА_10 (т. 12, а.с. 134-135).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №941/0/15-23 від 28 вересня 2023 року суддю ОСОБА_11 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 листопада 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів в складі: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.11.2023 справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 9, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Усенко Микола Миколайович підтримав апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 18.11.2011, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., підлягає визнанню в судовому порядку недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Решта частина позовних вимог ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше, стосовно питання чи є квартира АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спір відсутній; по-друге, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , тому у разі його волевиявлення на поділ цієї квартири між ним та ОСОБА_12 , у ОСОБА_2 відсутні будь-які перешкоди зробити це у передбачений законом спосіб; по-друге, ОСОБА_1 не заявляла у даній справі позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 ч. цієї квартири, а суд не наділений законом повноважень примусити особу мати у власності майно, якщо особа цього не бажає; і, по-третє, ОСОБА_2 є власником згаданої квартири на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 22.09.2009, яке станом на дату судового розгляду даної справи у встановленому законом порядку не визнано недійсним та/або не скасоване і не оспорюється, отже у даному випадку належним способом захисту права власності ОСОБА_2 є повернення цієї квартири у його власність.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню. При цьому, суд бере до уваги роз`яснення, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме, що пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Вирішуючи дану справу, суд взяв до уваги правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16 стосовно того, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуження спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах місії майна. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_7 стверджував, що останній, укладаючи оспорювані договори дарування спірного нерухомого майна, був впевнений в тому, що це майно є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б спростовували ці доводи представника ОСОБА_13 .

Крім того, суд враховує, що позивач ОСОБА_1 не є стороною за оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлового приміщення № 27 магазин за адресою : АДРЕСА_8 від 30.11.2015 р., отже їй не належить право вимагати визнання цього договору недійсним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 невірно обрано спосіб захисту свого права.

В подальшому вказане рішення було оскаржене та постановою Апеляційного суду Одеської області від 07.11.2018 апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково. Апеляційний суд вирішив рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року змінити в частині викладення мотивів відмови ОСОБА_1 в позові, а в іншій частині рішення залишив без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020 постанову апеляційного суду від 07.11.2018 у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння вирішено скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення, вселення та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання добросовісним набувачем залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

В постанові від 28.10.2020 Касаційний цивільний суд Верховного Суду вказав:

маючи в наявності суперечливі докази щодо періоду набуття частини спірного майна, суду апеляційної інстанції слід встановити, чи передували укладенню договорам дарування від 29 липня 2014 року квартири в АДРЕСА_9 якісь правочини (по кожному об`єкту окремо), тобто яким чином відбулася трансформація майна, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_14 у особисту приватну власність ОСОБА_2 ;

суду апеляційної інстанції слід надати оцінку довідкам Київського МБТІ від 28 березня 2012 року та договору іпотеки, укладеного 15 січня 2010 року між ОСОБА_2 та акціонерним товариством «Родовід Банк» щодо періоду набуття іншого спірного майна, а саме: машиномісць № НОМЕР_3 та НОМЕР_1 у підземному паркінгу будинку на АДРЕСА_5 ; нежитлового приміщення АДРЕСА_10 ; нежитлового приміщення № 1, розташованого в будинку на АДРЕСА_3 , про що, в свою чергу, також було зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року;

суду апеляційної інстанції слід встановити час набуття спірного майна та обсяг спірного майна, яке має статус спільного сумісного майна подружжя;

за результатами вирішення питання сукупності майна на праві спільної сумісної власності подружжя, суду слід вирішити вимогу позивача щодо оскарження договорів дарування спірного нерухомого майна, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 у 2014 році;

вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , суду апеляційної інстанції слід звернути увагу на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), щодо забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Та врахувати, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи 17 вересня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_16 та ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_17 (т. 2, а.с. 8-9).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (справа № 1522/15005/12).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року визначено місце проживання дітей сторін з матір`ю ОСОБА_1 .

Під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано таке нерухоме майно:

квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 189,9 кв. м, житловою площею 105,9 кв. м, власником якої є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року, реєстраційний № 1627;

квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 393,8 кв. м., житловою площею 205,3 кв. м, власник ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 22 вересня 2009 року;

нежитлові приміщення цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташовані у будинку на АДРЕСА_3 , власником яких є ОСОБА_2 ;

машиномісце № НОМЕР_3 у підземному паркінгу будинку, розташованому у будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м, власник ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року, серії НОМЕР_4 ;

машиномісце № НОМЕР_1 у підземному паркінгу будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м., власник ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року серії НОМЕР_5 ;

нежитлове приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташоване за адресою: АДРЕСА_8 загальною площею 53,9 кв. м, власник ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2009 року, реєстраційний № 2262;

нежитлове приміщення № 183, розташоване за адресою: АДРЕСА_11 площею 56,8 кв. м, власник ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року, реєстраційний № 1906.

Набуття сторонами вище вказаного майна під час перебування в шлюбі не спорювалось в процесі розгляду справи. Будь-яких доказів на підтвердження придбання майна одним з подружжя матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВП ВС від 21.11.2018 в справі № 372/504/17).

Щодо квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 189,7 кв. м, житловою площею 119,9 кв. м.

18.05.2007 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1627, придбав вказану квартиру.

28.03.2014 Інспекцією ДАБК в Одеській області була зареєстрована декларація про початок виконання будівельних робіт (ОД № 48). 09.04.2014 Інспекцією ДАБК в Одеській області була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації, відповідно до якої була проведена реконструкція спірної квартири АДРЕСА_12 , загальною прощею 189,9 кв.м. без зміни цільового призначення та геометричних розмірів (т. 10, а.с. 58-61).

22.07.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була внесена інформація про квартиру на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 18.05.2007, реєстраційний № 1627. Дублікат виданий 01.07.2014 приватним нотаріусом Гурською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 908 (т. 10, а.с. 44, 52).

29.07.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказану квартиру на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 942 (т. 10, а.с. 13).

12.07.2018 ТОВ «ПРОФПРОЕКТ» надали висновок щодо технічної можливості зміни цільового призначення квартири АДРЕСА_13 . Так, статус квартири був змінений на нежитлове приміщення (т. 10, а.с. 93).

16.11.2021 ОСОБА_4 (мати відповідача) в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_19 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 189,7 кв. м. та зареєструвала право власності на нього (т. 10, а.с. 101, 127).

Щодо нежитлових приміщень цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташованих у будинку на АДРЕСА_3 .

03.07.2008 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності серії НОМЕР_6 на вказані приміщення. Свідоцтво видане на підставі договору про інвестування в будівництво житлового будинку від 05.01.2006 № 47, додаткової угоди від 18.09.2007, додаткової угоди від 09.06.2008, акту прийому-передачі (т. 12, 222а,б).

13.06.2014 ОСОБА_2 було видане повторне свідоцтво про право власності, замість втраченого свідоцтва про право власності від 03.07.2008 серії НОМЕР_6 (т. 11, а.с. 114).

20 червня 2014 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказані приміщення на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 757 (т. 11, а.с. 113).

16.11.2021 в порядку спадкування право власності зареєструвала на майно ОСОБА_4 (мати відповідача).

14.04.2023 ОСОБА_4 відчужила вказані приміщення ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо машиномісця № НОМЕР_3 у підземному паркінгу будинку, розташованому у будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м.

18.09.2009 ОСОБА_2 , отримав право власності на машиномісце № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2009, серії НОМЕР_4 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.09.2009 (т. 11, а.с. 74)

03.06.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказане машиномісце на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 647 (т. 10, а.с. 73).

25.01.2019 машиномісце № 118 було відчужене ОСОБА_21 на підставі договору купівлі-продажу.

Щодо машиномісця № НОМЕР_1 у підземному паркінгу будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м.

18.09.2009 ОСОБА_2 , отримав право власності на машиномісце № НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2009, серії НОМЕР_5 , видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчим органом Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.09.2009 (т. 11, а.с. 34)

03.06.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказане машиномісце на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 648 (т. 10, а.с. 33).

25.01.2019 машиномісце № 119 було відчужене ОСОБА_21 на підставі договору купівлі-продажу.

Щодо нежитлового приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташованого за адресою: АДРЕСА_8 загальною площею 53,9 кв. м.

12.05.2009 ОСОБА_2 набув право власності на вказані приміщення на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 2262 (т. 9, а.с. 80)

18.03.2014 зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації (№ ДП ), відповідно до якої впродовж 21.02.2014 по 03.03.2014 була проведена реконструкція приміщення без зміни зовнішніх розмірів та фундаментів. Кошторисна вартість будівництва 0,00 тис. гривень (т. 12, а.с. 91)

15.07.2014 видане нове свідоцтво про право власності на ОСОБА_2 , індексний № 24275276 серії НОМЕР_7 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 27.06.2014 була внесена інформація про право власності до Реєстру. Відповідно до Витягу відомості про реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення № 27 до 01.01.2013 містять в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна: 10088065, 21.05.2009, реєстратор КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т. 11, а.с. 145, 146).

23.07.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказане нежитлове приміщення на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстровим № 913 (т. 11, а.с. 144).

30.11.2015 ОСОБА_22 відчужив на користь ОСОБА_5 вказане нежитлове приміщення на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу.

Щодо нежитлового приміщення № 183, розташоване за адресою: АДРЕСА_11 площею 56,8 кв. м.

25.09.2009 ОСОБА_2 набув право власності на вказані приміщення на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 1906 (т. 9, а.с. 72).

03.06.2014 щодо права власності на майно внесені відомості до Державного реєстру речових право на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 03.06.2014. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу , серія та номер 1609 від 25.09.2009 (т. 11, а.с. 9)

03.06.2014 ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_18 вказане нежитлове приміщення на підставі договору дарування від 03 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В., за реєстровим № 649 (т. 11, а.с. 4).

20.07.2021 в порядку спадкування право власності зареєструвала на зазначене майно ОСОБА_4 .

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Як було вище наведено відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 в справі № 125/2157/19 роз`яснила: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67))».

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.06.2021 в справі № 916/2813/18: «При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16».

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

Як було вище наведено, спірне нерухоме майно, яке належить до спільної сумісної власності подружжя, було відчужене відповідачем на користь його батька ОСОБА_23 на підставі договорів дарування. Оскільки нерухоме майно було відчужене за безоплатними договорами на користь родича відповідача, наявні підстави для визнання договорів дарування недійсними.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно приміщення 183 за адресою: АДРЕСА_7 та приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 189,7 кв. м. належать на праві власності в порядку спадкування ОСОБА_24 .

Таким чином, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю сторін в справі та було відчужене відповідачем без згоди позивача за безвідплатним договором близькій особі (батьку), яка знала, що вказане майно належить подружжю, а в подальшому майно перейшло у власність ОСОБА_24 в порядку спадкування та на теперішній час належить їй, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Однак, відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташоване за адресою: АДРЕСА_8 загальною площею 53,9 кв. м. належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2015.

Машиномісця № 118 та № 119 у підземному паркінгу будинку, розташованому у будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м. належать ОСОБА_21 на підставі договорів купівлі-продажу від 25.01.2019.

Нежитлові приміщення цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташовані у будинку на АДРЕСА_3 належать ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2023.

Позивач ОСОБА_9 в даній справі просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.11.2015 та витребувати нежитлове приміщення № 27 у ОСОБА_5 . Тобто, позивач обрала ефективний спосіб захисту її прав. Однак, враховуючи вище наведені норми чинного законодавства та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд зауважує, що позивач не надала до суду доказів на підтвердження недобросовісності покупця ОСОБА_5 , зокрема, пов`язаність останньої та відповідача в справі, в тому числі його родичів, обізнаність покупця щодо обставин набуття та відчуження відповідного майна, належність його до спільної сумісної власності подружжя тощо. Тобто, ОСОБА_5 вважається добросовісним покупцем спірного майна, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відсутні.

Так само й щодо іншого нерухомого майна, зокрема машиномісць № НОМЕР_3 та № 119, а також нежитлових приміщень цокольного поверху площею 154,3 кв. м. Вказане майно було відчужене третім особам на підставі договорів купівлі-продажу. Ні ОСОБА_25 , ні ОСОБА_20 не залучались до участі в справі, вимог про витребування в них спірного майна не заявлялось. Відомості щодо недобросовісності вказаних покупців в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подавались. За таких обставин, підстави для витребування майна у вказаних осіб відсутні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанова КЦС Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 522/22173/18).

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 в справі № 125/2157/19 роз`яснила: «У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає».

В процесі розгляду справи представник позивача подав Звіти про оцінку спірного майна.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_26 вартість нежитлових приміщень цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташованих у будинку на АДРЕСА_3 станом на 26.07.2024 становить 2 985 148 (два мільйони дев`ятсот вісімдесят п`ять тисяч сто сорок вісім) грн.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_26 вартість машиномісць № 118 та № 119 у підземному паркінгу будинку, розташованому у будинку на АДРЕСА_5 , площею 17,9 кв. м. станом на 26.07.2024 становить по 488 011 (чотириста вісімдесят вісім тисяч одинадцять) грн кожен.

Відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_26 вартість нежитлового приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташованого за адресою: АДРЕСА_8 загальною площею 53,9 кв. м. станом на 26.07.2024 становить 1 980 341 (один мільйон дев`ятсот вісімдесят тисяч триста сорок одна) грн.

Враховуючи наведене, оскільки підстави для витребування зазначеного нерухомого майна в добросовісних власників не встановлені, справа впродовж тривалого часу розглядається судами, позивач, заявляючи позовні вимоги визначала вартість спірного майна та під час розгляду справи апеляційним судом представник позивача подав Звіти про оцінку спірного майна, апеляційний суд вважає за можливим задовольнити частково позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за вказане нерухоме майно, яке було відчужене третім особам. При цьому, апеляційний суд враховує, що характеристики спірного майна станом на момент розгляду справи не змінились.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню компенсація 1/2 вартості вказаного майна, а саме: 1/2 вартості нежилого приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташованого у будинку на АДРЕСА_3 в сумі 1 492 574 грн;

1/2 вартості машиномісця (гараж) № НОМЕР_3 у підземному паркінгу будинку АДРЕСА_5 в сумі 244 005,5 грн;

1/2 вартості машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , розташованого у будинку на АДРЕСА_5 в сумі 244 005,5 грн;

1/2 вартості нежилого приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташованого в будинку на АДРЕСА_8 в сумі 990 170,5 грн.

А всього на суму 2 970 755,5 (два мільйони, дев`ятсот сімдесят тисяч сімсот п`ятдесят п`ять гривень 50 коп.) грн.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Договір іпотеки № 40/05-3-08 від 19.05.2008, за яким ОСОБА_2 як майновий поручитель ТОВ «РВ-Лізинг» передав в іпотеку акціонерному товариству «Родовід Банк» квартиру АДРЕСА_2 та Договір іпотеки № 139/05-3-10 від 15.01.2010, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку акціонерному товариству «Родовід Банк» приміщення цокольного поверху площею 154,3 кв. м, розташовані у будинку на АДРЕСА_3 (т. 2, а.с. 80,86,93), визнані недійсними заочним рішенням в справі № 522/3753/13 (т. 3, а.с. 162). Рішення є чинним та в подальшому не оскаржувалось.

Відомості щодо вирішення питання про обмеження цивільної дієздатності відповідача ОСОБА_2 в порядку положень ст. 36 ЦК України в матеріалах справи відсутні та відповідно до пояснень, які містяться в матеріалах справи відповідне питання не вирішувалось.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивач заявляла вимоги про збільшення частки, однак не надала належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження існування відповідних обставин. Посилання позивача на заборгованість зі сплати аліментів за певний період не свідчить про регулярну несплату аліментів та ухилення відповідача від участі в утриманні та спілкуванні дітей. Тому підстави для стягнення частки майна в більшому розмірі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності, обставини та докази, які містяться в матеріалах справи, вказівки касаційного суду в цій справі та судову практику, апеляційний суд на підставі ст. ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання договорів дарування і договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухоме майно:

квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_2 ;

нежиле приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташоване у будинку на АДРЕСА_3 ;

машиномісце (гараж) № НОМЕР_3 у підземному паркінгу будинку АДРЕСА_5 ;

машиномісце (гараж) № НОМЕР_1 , розташоване у будинку на АДРЕСА_5 ;

нежиле приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташоване в будинку на АДРЕСА_8 ;

нежиле приміщення № НОМЕР_8 , розташоване в будинку на АДРЕСА_11 .

Визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення № 183 загальною площею 56,8 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_11 , укладений 03 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстраційним № 649.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 29 липня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В. за реєстраційним № 942.

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя:

квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_2 ,

нежиле приміщення № 183 загальною площею 56,8 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_11 .

Виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя:

квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_2 ,

нежиле приміщення № 183 загальною площею 56,8 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_11 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , АДРЕСА_14 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 , м. Київ) компенсацію 1/2 вартості відчуженого нерухомого майна, а саме:

1/2 вартості нежилого приміщення № 1 площею 154,3 кв. м, розташованого у будинку на АДРЕСА_3 в сумі 1 492 574 грн;

1/2 вартості машиномісця (гараж) № НОМЕР_3 у підземному паркінгу будинку АДРЕСА_5 в сумі 244 005,5 грн;

1/2 вартості машиномісця (гараж) № НОМЕР_1 , розташованого у будинку на АДРЕСА_5 в сумі 244 005,5 грн;

1/2 вартості нежилого приміщення № 27 (магазин непродовольчих товарів), розташованого в будинку на АДРЕСА_8 в сумі 990 170,5 грн.

А всього на суму 2 970 755,5 (два мільйони, дев`ятсот сімдесят тисяч сімсот п`ятдесят п`ять гривень 50 коп.) грн.

Інші позовні вимоги залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 17 лютого 2025 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк