КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3879/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чучукало Владислава Леонідовича, 3-тя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л., в якому просили: визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невчинення нотаріальної дії або надання відмови у її вчиненні щодо заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від 20 вересня 2022 року №13 і зобов?язати його вчинити нотаріальну дію або прийняти обґрунтоване рішення про відмову у її вчиненні щодо заяви про видачу свідоцтва на право на спадщину від 20 вересня 2022 року № 13, поданої ОСОБА_1 ; визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не вчинення нотаріальної дії або надання відмовити у її вчиненні щодо заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину від 20 вересня 2022 року №14 і зобов?язати його вчинити нотаріальну дію або прийняти обґрунтоване рішення про відмову у її вчиненні щодо заяви про видачу свідоцтва на право на спадщину від 20 вересня 2022 року № 13, поданої ОСОБА_3 ..

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка постійно проживала за адресами: АДРЕСА_1 (адреса реєстрації) та за адресою: АДРЕСА_2 . Відтак, вказують, що вони є спадкоємцями за заповітом від 25 жовтня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4104.

В подальшому, 23 листопада 2021 року за заявою ОСОБА_5 , що є спадкоємцем за законом, відповідачем було заведено спадкову справу № 18/2021. Вказують, що жодних дій для встановлення переліку майна, яке складає спадкову масу, окрім зазначеного в заповіті, з того часу відповідачем вжито не було.

На їхню думку, тривалий час відповідач вводив їх в оману, пояснюючи їм, що спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку, має право на таку частку у кожній одиниці майна, що зазначено в заповіті, а не на частку у всій спадковій масі в цілому. Позивачі вказують, що спадкова маса складається не лише з трьох заповіданих квартир, а включає в себе інше нерухоме майно, транспортні засоби, грошові кошти у значних сумах та інші коштовності.

Проте, зазначають, що про складові спадкової маси, крім тих, що були зазначені в заповіті, спадкоємець за законом ОСОБА_5 відповідача не повідомив, на їхні зауваження з цього приводу відповідач жодним чином не відреагував.

Тому, 09 вересня 2022 року вони звернулися до приватного нотаріуса КМНО Чучукало В.Л. із заявою про вжиття заходів охорони спадкового майна, де зокрема вимагали виконати обов`язки щодо охорони спадкового майна, а саме його виявлення, опису і оцінки. Зазначають, в свою чергу, відповідач відмовився реагувати на зазначену заяву, після чого надав необґрунтовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 вересня 2022 року, чим унеможливив визначення обов`язкової частки ОСОБА_5 , оскільки без визначення складу спадкової маси і її вартості, неможливо встановити і обов`язкову частку. Крім того, вони довели до відома відповідача, що обсяг і вартість майна, яке успадкує ОСОБА_5 за законом (нерухомість, автомобілі, вміст банківських сейфів, вкладів, готівкові кошти і права вимоги) перевищують сукупну вартість двох часток у спільній сумісній власності в об`єктах нерухомості, що було їм заповідано.

Відтак позивачі були вимушені звернутися до суду та просили вирішити спір у судовому порядку, задовольнивши позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що апелянт не погоджується із доводами суду першої інстанції з приводу того, що суд не може зобов?язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено, оскільки предмет позову у даній справі не стосується зобов`язання нотаріуса вчинити конкретні нотаріальні дії, а стосується лише визнання незаконної бездіяльності щодо вчинення нотаріальної дії або вмотивованої відмови в її вчиненні, відтак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають предмету позову.

Разом з тим, апелянт не погоджується із викладеним у оскаржуваному рішенні твердженням, що своєю заявою від 28 вересня 2022 року вона відмовилася отримувати свідоцтво про право на спадщину, оскільки даний факт не відповідає дійсності та нічим не підтверджений.

Не погоджується апелянт і з твердженням викладеним у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, що вона ознайомилася зі змістом свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки такі свідоцтва ніколи не були оформлені і видані на користь позивачів.

04 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного нотаріуса КМНО Чучукало В.Л., відповідно до якого останній просить у задоволенні апеляційної скарги - відмовити, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Зазначає, вимоги позивачів про зобов`язання видати їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілі квартири, є такими, що не гуртуються на нормах закону, так само і вимоги про зобов`язання його видати вмотивовану постанову про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки нотаріусом були виготовлені свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я позивачів на ті частки, які належали ОСОБА_4 за життя в спільному майні подружжя та після спадкування ОСОБА_5 своєї обов`язкової частки.

Відтак, наголошує, що позивачами не доведено та не надано доказів на підтвердження неправомірності його дій чи бездіяльності, а також не доведено порушення їх прав такими діями чи бездіяльністю.

При апеляційному розгляді справи позивачка ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_7 , яка також є представником позивачки ОСОБА_3 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі приватний нотаріус КМНО Чучукало В.Л., а також третя особа у справі Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 246, 247 т.1) до суду апеляційної інстанції не з`явилися і заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які могли бути визнанні судом поважними не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , та представника позивачів ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 листопада 2021 року року серії НОМЕР_1 (а.с. 76 т.1).

Померла ОСОБА_4 була дружиною спадкоємця за законом ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 16 вересня 1995 року серії НОМЕР_2 (а.с. 77 т.1).

Згідно копії заповіту, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрованого в реєстрі № 4104 , 25 жовтня 2021 року, ОСОБА_4 заповіла належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі приватним нотаріусом КМНО Чучукало В.Л. 23 листопада 2021 року заведено зареєстровано спадкову справу № 18/2021 померлої ОСОБА_4 (а.с. 78 т.1).

14 лютого 2022 року ОСОБА_1 було подано заяву щодо прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_4 (а.с. 81 т.1).

14 лютого 2022 року ОСОБА_3 було подано заяву щодо прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_4 (а.с. 82 т.1).

09 вересня 2022 року ОСОБА_1 було подано заяву про вжиття заходів охорони спадкового майна (в порядку ст. 1283 ЦК України) (а.с. 83,84 т.1) .

Постановою приватного нотаріуса КМНО Чучукало В.Л. було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - вжиття заходів щодо охорони спадкового майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 та іншими спадкоємцями спадщина була прийнята відповідними заявами, у зв`язку з чим заходи щодо охорони спадкового майна в таких випадках не передбачені (а.с. 88 т.1) .

20 вересня 2022 року ОСОБА_1 було подано заяву №13 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.89 т.1).

20 вересня 2022 року ОСОБА_3 було подано заяву №14 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , на квартиру АДРЕСА_6 та на квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 90 т.1) .

28 вересня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. було виготовлено для видачі ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_7 (а.с. 95 т.1), від отримання якого ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_3 відмовилась.

28 вересня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 , (а.с. 97) від отримання якого ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_3 відмовилась.

Також, 28 вересня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_5 , (а.с. 96 т.1) від отримання якого ОСОБА_1 відмовилась.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 , з`явилась до приватного нотаріуса, ознайомилась зі змістом Свідоцтва про право на спадщину за заповітом та відмовилась від його отримання, написавши про це власноручно заяву та вимагаючи Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю квартиру. Те саме ОСОБА_1 зробила і від імені ОСОБА_3

29 вересня 2022 року приватним виконавцем КМНО Чучукало В.Л. було повідомлено ОСОБА_1 особисто, та як представника за довіреністю ОСОБА_3 , про те, що вимоги ОСОБА_1 про надання постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріусом є безпідставними, оскільки остання особисто відмовилась від отримання Свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с. 98 т.1).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що виконуючи свої професійні обов`язки, передбачені ст. 5 Закону України «Про нотаріат», на підставі поданих 20 вересня 2022 року заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, зареєстрованих під №13 та № 14 від 20 вересня 2022 року (спадкова справи № 18/2021) до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та на підставі поданих документів, що зберігаються в справі, приватним нотаріусом КМНО Чучукало В.Л. правомірно були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки квартири АДРЕСА_7 , на 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 , на 1/2 частки квартири АДРЕСА_5 , що належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, оскільки оскаржується саме неправомірні дії нотаріуса та зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії, суд першої інстанції дійшов висновку, що нотаріус не міг вийти за межі своїх повноважень, та виконати заявлені позивачем вимоги, тому позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Предметом спору в даній справі є визнання незаконними дій нотаріальної контори, пов`язаних з відмовою приватного нотаріуса винести постанову про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно за заповітом .

Нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення.

Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України "Про нотаріат".

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у якості відповідача визначили приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л.

Відповідно до статті 55 та статті 124 Конституції України кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 50 Закону України "Про нотаріат", у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 зазначено, що: "тлумачення статті 50 Закону України "Про нотаріат" свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судова процедура оскарження має на меті забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

У справі, що переглядається, установлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 , прийняли : ОСОБА_5 як чоловік померлої та спадкоємець першої черги за законом, а також позивачі у справі ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 як спадкоємці за заповітом .

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі.

Тобто вимога особи, яка вважає, що її права порушенні незаконною нотаріальною дією чи відмовою у вчиненні нотаріальної дії, має бути пред`явлена саме нотаріусу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 367/2847/16-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 308/2282/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 473/3553/18.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша-друга статті 1269 ЦК України).

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину врегульовано главою 10 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України, - не раніше зазначених у цих статтях строків (пункт 4.9 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Отже, згідно вимог чинного законодавства нотаріальні дії вчиняються нотаріусами відповідно до наданих їм повноважень та із дотриманням визначеної законом процедури.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що позивачі у справі не довели порушення нотаріусом вимог Закону України "Про нотаріат" та вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо щодо відмови у винесенні постанови про відмову у видачі свідоцтва на право на спадщина за заповітом у розмірі спадщини яку вважають отримати позивачі.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання тим процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Пунктом 5 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), врегульовано порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зокрема п. 5.5 - 5.10 передбачено При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом.

Пунктом 5.15 зазначено, що - «визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом».

Як вбачається із матеріалів справи приватний нотаріус КМНО Чучукало В.Л., розглянувши подані спадкоємцями заяви про видачі свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_5 , за законом , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за заповітом вчинив дії, які передбачені ст. 67-69,71 Закону України «Про нотаріат», виготовивши відповідні свідоцтва на право на спадщину в яких провів розподіл спадкового майна між спадкоємцями як за законом так і за заповітом.

Разом із тим позивачі у справі не погоджуючись із порядком розподілу спадкового майна та визначенні їх часток у спадщині, відмовилися від отримання вказаних свідоцтв, наполягаючи на винесенні приватним нотаріусом постанови про відмову у вчинені нотаріальних дій, що суперечить положенням ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Разом із тим згідно до ч.3 ст.49 цього Закону передбачено, що «Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії».

З врахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що не згода позивачів із порядком розподілу спадкового майна, не врахуванням частини майна, яке могло належати спадкодавцю може бути вирішено шляхом звернення їх до суду із позовом до іншого спадкоємця в частині правомірності видачі йому свідоцтв про право на спадщину та визнання за позивачами прав на спадкове майно яке їм належить відповідно до норм ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв