Сарненський районний суд
________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 562/1049/24
Провадження № 2/572/69/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ВЕДЯНІНОЇ Т.О.

при секретарі - МОРОЗ Ю.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сарни справу №562/1049/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_6 на коритсь ОСОБА_1 1950 доларів США заборгованості за договором позики від 26 червня 2002 року та 13 250 грн. заборгованості за договором позики від 20 вересня 2004 року.

Відповідно до поданої позовної заяви позивачем зазначено, що 26 червня 2002 року між сторонами по справі був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_6 у позику 1950 доларів США, що підтверджено борговою розпискою Згідно із борговою розпискою від 20 вересня 2004 року позивач додатково надав відповідачу у позику грошові кошти у сумі 13 250 грн, які останній зобов`язовувався повернути частинами, а саме : 7950 грн. до 28 вересня 2004 року та 5300 грн. до 28 вересня 2004 року.

Однак, відповідач ухилився від виконання зобов`язання, запевняв, що поверне борг, що гарантував передачею в рахунок існуючої заборгованості належного йому транспортного засобу.

Оскільки відповідач ухилявся від виконання зобов`язання, позивач звертався до правоохоронних органів.

ОСОБА_1 вказує, що укладення відповідного договору позики підтверджено документально, на даний час борг у вказаній вище сумі не повернуто, що і стало підставою для звернення до суду.

Представником відповідача подано відзив на позов, в якому сторона вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення сторонами договору позики, оскільки розписки, які долучені до позовної заяви не підтверджують факт отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_1 грошових коштів. Отже, письмова форма договору позики в даному випадку відсутня.

Одночасно, відповідач стверджує, що усі гроші за розписками, наданими позивачем, ним були своєчасно повернуті позивачеві, що підтверджується, на думку ОСОБА_6 , змістом розписки від 31 березня 2017 року, відповідно дол. Якої сума боргу з боку відповідача на той час становила лише 300 доларів США.

Крім цього, стороною заявлено про застосування позовної давності, перебіг якої на час звернення позивача із даними вимогами до суду сплив.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій сторона вказує на наявність у позивача оригіналів боргових розписок, що на думку сторони є доказом укладення договору позики.

Також, сторона заперечує проти застосування в даному випадку позовної давності, вказує, що відповідач неодноразово вчиняв дії, якими підтверджував факт існування відповідної грошової заборгованості, що тривало до 2017 року.

З огляду на вказані обставини, а також з урахуванням стану здоров`я позивача, який є інвалідом 2 групи, має хронічні захворювання, які перешкоджали належному захисту останнім своїх прав, сторона просить поновити вказані процесуальні строки.

Представником відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності до даних правовідносин.

Представником позивача в підготовче провадження надані додаткові письмові докази для доручення до матеріалів справи.

Інших клопотань сторонами заявлено не було.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача вимоги, заявлені до ОСОБА_6 не визнав повністю.

Позивач вказує, що із відповідачем перебували у дружніх відносинах, в зв`язку із чим на прохання ОСОБА_6 надав йому кошти у борг. З того часу кошти не повернуті, на вимогу повернути кошти відповідач відповідає погрозами. Позивач вказує, що з цього приводу звертався до правоохоронних органів, якими здійснювалось провадження, яке було закрито через відсутність складу кримінального правопорушення. Зі слів позивача кошти йому необхідні на лікування. У 2002 році надав у борг відповідачеві 1950 доларів США, у 2004 році - 7950 грн.

Представник позивача в суді підтримав позицію довірителя, посилається на наявність боргових розписок про отримання відповідачем грошових коштів, що і стало підставою позову.

Представник відповідача пояснив, що ОСОБА_6 вимоги не визнає. У 2002 році дійсно отримував кошти у борг, підписавши відповідну розписку, однак, ці кошти були повернуті. У 2004 році складено розписку щодо повернення відсотків за користування коштами, отриманими у 2002 році.

Постанова слідчого у кримінальному провадженні вказано, що в діях відповідача були відсутній склад кримінального правопорушення. Представник відповідача підтримав відзив, просить звернути увагу, що розписки підтверджують зобов`язання повернути кошти, однак, не містять інформації щодо передачі коштів позивачем відповідачеві.

Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності, вважає, що підстав для поновлення таких строків немає.

Правовідносини між сторонами виникли з приводу грошової позики.

Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст.509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, пунктом 1 частини 2 якої визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на ті обставини, що між ним та ОСОБА_6 укладено договір позики, який був оформлений розпискою.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Досліджена судом копія розписки від 26 червня 2002 року, доводить, що ОСОБА_6 зобов`язовується повернути гроші в сумі 1950 у.о., до 06 липня 2002 року.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував факт отримання довірителем грошових коштів за вказаною розпискою, одночасно повідомляючи, що борг за цим договором ОСОБА_6 повністю повернуто.

Суд вважає позицію відповідача в частині заперечення укладення договору позики такою, що не відповідають дійсності, з огляду на наступне.

Так, сторона має суперечливу позицію щодо заявлених вимог, заперечуючи факт отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_1 грошових коштів, що мало місце 26 червня 2002 року. Одночасно фактично відповідач визнає факт позики, зазначаючи про повернення позивачеві коштів у сумі 1950 доларів США в повному обсязі.

Верховний суд у справі №632/2209/16 від 04 березня 2020 року зазначив, що зміст розписки, який є суперечливим, не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом - у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Виходячи із змісту вказаних вище судових рішень - боргова розписка має містити інформацію про отримання позичальником певної суми грошових коштів та термін їх повернення.

Дослідивши зміст наданої позивачем розписки, суд вважає, що вона відповідає вказаним вище вимогам.

Вказані обставини додатково доводяться матеріалами кримінального провадження, яке здійснювалось Рівненським районним відділенням поліції Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області за повідомленням ОСОБА_1 від 06 березня 2017 року.

Так, відповідно до Витягу з ЄРДР від 07 березня 2017 року відповідним відділом поліції було розпочато кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст.190 КК України, за фактом отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1950 доларів США.

Відповідно до дослідженої судом копії постанови слідчого СВ Рівненського РВП ГУНП в Рівненській області про закриття кримінального провадження від 31 березня 2017 року в ході здійснення досудового провадження встановлено, що ОСОБА_1 дійсно позичив ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 1950 доларів США, що мало місце у 2002 році, які на час винесення вказаної постанови не повернуто.

Доказів того, що ОСОБА_6 оскаржувалась вказана постанова суду не надано.

Отже, наведені вище докази беззаперечно доводять факт укладення сторонами по справі договору позики на суму 1950 доларів США.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Судом враховано, що на час розгляду даного спору судом, оригінал розписки перебуває у позивача, що спростовує пояснення представника відповідача щодо належного виконання ОСОБА_6 грошового зобов`язання.

В порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на спростування обставин, вказаних у позові та на підтвердження власних заперечень ОСОБА_6 суду не надано.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Позивачем доведено наданими доказами факт укладення між сторонами договору позики, який відповідачем не виконано.

Враховуючи наведене, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу 1950 доларів США, вказану в розписці від 26 червня 2002 року.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України не погодився із висновками суду касаційної інстанції, який залишив без змін рішення апеляційного суду про стягнення основного боргу, процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ та 3 % річних від простроченої суми в іноземній валюті - доларах США, зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду постановою у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18) від 16 січня 2019 року вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, з огляду на таке.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Велика палата дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику стягненню підлягає сума позики, визначена у доларах США.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 13 250 грн. заборгованості за договором позики від 20 вересня 2004 року.

На підтвердження вказаних обставин позивачем суду надано розписку, якою ОСОБА_6 зобов`язовується повертати в різні строки грошові кошти у сумі 7950 грн. та 5300 грн.

На відмінність від суми боргу за розпискою від 26 червня 2002 року, доказів отримання позивачем від відповідача вказаних вище сум саме в якості позики, ОСОБА_1 не надано, через що суд вважає вимоги останнього в цій частині безпідставними.

Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування до вимог позивача позовної давності.

У відзиві на позов представник відповідача вказує, що строк позовної давності за вимогами ОСОБА_1 сплив 30 червня 2020 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В даному випадку судом приймається до уваги, що відповідач неодноразово надавав позивачу розписки про часткове визнання боргу та зобов`язання сплатити його в майбутньому, що підтверджено документально.

Згідно із ст.264 ЦК України - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Отже, на думку суду, сплив строку виконання зобов`язання узгоджувався сторонами та, відповідно призводив до переривання строку позовної давності.

За змістом ч.4 ст.267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Водночас, частиною 5 статті 267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи наведене вище, а також з урахуванням стану здоров`я позивача, який має ряд хронічних захворювань, неодноразово проходив лікування, внаслідок захворювання останньому 03 серпня 2022 року встановлено інвалідність суд вважає, що в даному випадку є підстави для визнання поважними причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності, через що порушене право підлягає захисту.

На підставі наведеного, ст.ст.625, 629, 1046, 1047, 257, 267 ЦК України, керуючись ст.ст.81, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (жителя АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (жителя АДРЕСА_2 , зареєстрованого у АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України № НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення боргу за договором позики задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 26 червня 2002 року у сумі 1950 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити, за їх безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 лютого 2025 року.

Суддя: