ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/725/24 Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/818/198/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року, у справі № 953/725/24, за позовом ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у січні 2024 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 70813,41 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 03.08.2021 року між ТОВ «Лінеура України» та ОСОБА_1 було в електронній формі укладено кредитний договір №2211739, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит на загальну суму 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат відповідача, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. ТОВ «Лінеура України» виконало свої договірні зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у визначеній в договорі сумі, в свою чергу відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в загальній сумі 13930,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 8930,00 грн. заборгованість за відсотками.

03.07.2021 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було в електронній формі укладено кредитний договір № 00973-07/2021, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат відповідача, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. ТОВ «ФК «Інвеструм» виконало свої договірні зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у визначеній в договорі сумі, в свою чергу відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в загальній сумі 9050,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 4050,00 грн. заборгованість за відсотками.

Крім того, зазначено, що 21.08.2021 року між ТОВ «Інфінас» та ОСОБА_1 було у електронній формі укладено Договір позики №, відповідно до умов якого позивач надав відповідачці кредит на загальну суму 6600,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат відповідача, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. ТОВ «Інфінас» виконало свої договірні зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит у визначеній в договорі сумі, в свою чергу відповідачка зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в загальній сумі 47833,41 грн., яка складається з: 6599,91 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 41233,50 грн. заборгованість за відсотками.

19.07.2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був у письмовій формі укладений Договір факторингу № 19072023, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року.

13.01.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був у письмовій формі укладений Договір факторингу № 13012023, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором №00973-07/2021 від 03.07.2021 року.

24.11.2022 року між ТОВ «Інфінас» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був у письмовій формі укладений Договір факторингу № 24/11-22, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Договором позики № від 21.08.2021 року.

З покликанням на неналежне виконання відповідачкою своїх договірних зобов`язань ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість: за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року в розмірі 13930,00 грн.; за кредитним договором №00973-07/2021 від 03.07.2021 року в загальному розмірі 9050,00 грн.; за договором позики № від 21.08.2021 року в загальному розмірі 47833,41 грн.

Відповідачка позов не визнавала та зазначила про неналежність і недостатність наданих позивачем доказів для підтвердження підстав заявленого позову.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року в розмірі 13930,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 8930,00 грн. сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 00973-07/2021 від 03.07.2021 року в розмірі 9050,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 4050,00 грн. сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Договором позики № від 21.08.2021 року в розмірі 47833,41 грн., яка складається з: 6599,91 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу та 41233,50 грн. сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 3028,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції вважав доведеними належними і допустимими доказами заявлений позовні вимоги та відхилив наведені з цього приводу заперечення відповідачки.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю. Вирішити питання про розподіл витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи паперові копії кредитних договорів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронними підписами сторін (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), які є обов`язковим реквізитом електронного документа. Надані позивачем докази не дають змоги перевірити цілісність та справжність електронних документів, на які позивач покликався на підтвердження укладення кредитних договорів.

Зазначила, що за всіма кредитними договорами представником позивача не надано належних та допустимих доказів часу та способу генерування одноразових ідентифікаторів, їх направлення ОСОБА_1 , підтвердження нею пропозиції щодо укладення договорів, зокрема - довідки про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій, щодо укладення відповідних кредитних договорів з усіма додатками до них у формі електронного правочину, тощо. Таким чином, вказані договори не є укладеними в електронній формі. Наявні в матеріалах справи паперові копії кредитних договорів не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договорів між відповідачем та кредиторами.

Відповідач у відповідь на ухвалу суду від 25 березня 2024 року про витребування оригіналів електронних доказів надав частину цих доказів зі спливом визначеного судом 5-денного процесуального строку на їх надання у паперовій формі, а решту доказів щодо порядку укладення та підписання кредитних договорів у електронній формі взагалі не надав.

Вказала, що суд першої інстанції з порушенням ст.ст. 83, 126-127 ЦПК України прийняв додаткові докази, надані представником позивача 25.04.2024 до відповіді на відзив з порушенням визначеного судом строку, та без вирішення питання щодо його поновлення суд мотивував такими доказами оскаржуване рішення. Водночас, суд першої інстанції не звернув своєї уваги на те, що витребувані ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 березня 2024 року докази надсилання ОСОБА_1 одноразових ідентифікаторів підписання відповідних кредитних договорів, позивачем взагалі не були надані.

Суд не звернув уваги на відсутність у справі допустимих та достовірних доказів часу та способу генерування одноразових електронних підписів - ідентифікаторів, їх направлення ОСОБА_1 на підтвердження пропозиції щодо укладення договорів у формі електронного правочину, що призвело до безпідставних та необґрунтованих висновків суду про підписання спірних договорів саме відповідачем. Такі висновки суду не відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронні довірчі послуги» (в редакції, чинній на дати укладання, вказані в договорах). Надані позивачем докази не дають можливості перевірити цілісність та справжність електронних документів та свідчать про неукладеність кредитних договорів

Наявні в матеріалах справи паперові копії кредитних договорів не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а тому не є належними доказами укладення договорів між відповідачем та кредиторами. У зв`язку з цим покликалась на правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21).

Також звертає увагу суду, що ані додаток №1 до договору № 00973-07/2021 від

03.07.2021, ані Додаткові угоди №3 від 18.07.2021, 24.07.2021, 31.07.2021, 07.08.2021,

14.08.2021, 21.08.2021, 28.08.2021, 04.09.2021, 11.09.2021, 18.09.2021, 25.09.2021,

02.10.2021, 09.10.2021, 16.10.2021, 24.10.2021, 30.10.2021, 06.11.2021, 13.11.2021,

20.11.2021, 27.11.2021, 07.12.2021, 29.12.2021 до Договору про надання фінансового кредиту № 00973-07/2021 від 03.07.2021 не підписані електронним підписом Товариства - позикодавця з використанням одноразового ідентифікатора, як це передбачено п.6.3 наданої представником позивача копії договору та внормовано положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Зауважила, що розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є належними для підтвердження надання відповідачці кредиту первинними документами, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, та не містять відомостей, що дозволили б перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків а отже - не є належними доказами існування боргу. Розрахунок заборгованості, складений позивачем (первісним кредитором), не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача (первісного кредитора). Покликалась у зв`язку з цим на правовий висновок, який був висловлений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Пунктом 52 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, зазначених у пункті 51 Розділу 3, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, - у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Покликається на аналогічну правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі №200/5647/18.

Вважає, що прийняті судом в якості доказів Розрахунки заборгованості не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків, а отже - не є належними доказами існування боргу.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про нарахування процентів за підвищеною ставкою і після спливу строку кредитування 19 грудня 2021 року - суперечить ч.3 ст.1056-1 ЦК України, щодо незмінності фіксованої процентної ставка протягом усього строку кредитного договору.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не застосував приписів абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України та не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

Також вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків при застосуванні норми ч.2 ст.1050 ЦК України та правових висновків касаційного суду щодо правомірності нарахування процентів за позикою після спливу строку її надання, що прямо суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 про те, що у такій ситуації нарахування процентів припиняється та підтримав висловлені з цього приводу висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що внаслідок помилкового визнання судом належними доказами надані позивачем копії кредитних договорів, договорів факторингу, реєстрів боржників, актів приймання - передачі реєстрів боржників, розрахунки заборгованості - суд безпідставно вважав доведеним перехід права вимоги за договором факторингу, оскільки необхідною умовою для цього є наявність права вимоги у первісного кредитора, яке у даному випадку також не доведено.

Відповідачка стверджує, що доданні до позовної заяви представником позивача на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісних кредиторів: ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», ТОВ «Інфінанс», ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» договори факторингу, витяги із реєстрів боржників, акти приймання-передачі реєстрів боржників, за відсутності доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісним кредиторам - не доводять факту переходу прав вимоги. На підтвердження свого доводу покликається на правові висновки, які були висловлені Верховним Судом у постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц), від 29 вересня 2021 року в справі № 2-879/11 (провадження №61-10005св21).

На підтвердження переходу від клієнта до фактора (позивача) прав вимоги заборгованості до боржників загалом, представник позивача надав копії Актів прийому - передачі Реєстру боржників. Але, із названих Актів право вимоги позивача саме до відповідача - не вбачається.

Суду разом з позовною заявою були надані Витяги із Реєстрів боржників, які сформовані представником позивача особисто та не містять підписів уповноважених осіб первісних кредиторів та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а також їх печаток.

Суд не звернув уваги, що представник позивача не надав разом з позовною заявою належних доказів на підтвердження права вимоги саме до відповідача, детального розрахунку заборгованості по кредитному договору по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування за період з дня укладення кредитних договорів по дату відступлення права вимоги та документів, що підтверджують надання (перерахування) коштів відповідачу, що є необхідним згідно норми ч. 1 ст. 517 ЦК України, а також згідно з умовами договорів факторингу. Так, за визначенням термінів, що використовуються у договорах факторингу, документацією є оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника, щодо заборгованості. Зокрема, серед таких документів первісні кредитори та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач) визначили детальні розрахунки заборгованості (простроченої заборгованості та всіх інших платежів) по кредитному договору по кожному платіжному періоду та підставу їх нарахування за період з дня укладення кредитного договору по дату відступлення права вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача адвокат Юшкевич К.Д. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року по справі № 953/725/24 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Вказано, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа № 953/725/24 розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Щодо аргументів скарги про укладання та підписання договорів.

Вказано, що у відповідності до умов кожного з укладених договорів, їх підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний Позичальником при укладанні Кредитного договору.

Зазначено, що у даному випадку усі договори були укладені у належній формі та відповідно до ст.ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», з використанням одноразового електронного ідентифікатора, що відповідає правовій позиції, яка була висловлена у Постанові ВС від 16.12.2020 по справі № 561/77/19 щодо особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді, які визначені п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Також зазначено, що кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (далі по тексту Закон), є оригіналом такого документа.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа….»

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання Одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу Відповідачем на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним Кредитором не було б укладено.

Також додатково повідомлено суд апеляційної інстанції про існування певного алгоритму дій при укладанні Договору в електронній формі, який передбачає здійснення клієнтом відповідних дій не сайті кредитора, в інформаційно - телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, які підтверджують звернення клієнта за отриманням кредиту, обізнаність клієнта з умовами та правилами кредитування, здійснення верифікація банківської карти позичальника та погодження з умовами договору у разі прийняття рішення про надання кредиту шляхом надсилання позичальнику смс-повідомлення на його телефонний номер, зазначений в заявці, та шляхом надсилання електронного листа на адресу електронної пошти, зазначену у заявці. При цьому смс - повідомлення містить код підтвердження, який клієнт має ввести у спеціальне поле на сайті для того, щоб завершити реєстрацію на генерацію особистого кабінету, а також щоб підтвердити умови отримання кредиту (суму кредиту, процентну ставку, строк). На підставі даних, зазначених у заявці, інформаційна система Фінансової установи здійснює реєстрацію заявника на сайті Товариства та формує Особистий кабінет, де споживач має змогу ознайомитися з договором(ами), поточним станом заборгованості, оплатити кредит тощо.

Також клієнту надається повний доступ для ознайомлення із «індивідуальною» частиною договору на Сайті Товариства і знову пропонується підтвердити свій намір щодо отримання кредиту шляхом проставляння відповідної позначки у спеціально відведеному полі. Ця позначка являє собою дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних «індивідуальної» частини договору та призначені для ідентифікації підписання цих даних і по своїй суті є одноразовим електронним підписом у розумінні Закону України «Про електронний цифровий підпис», - ідентифікатором в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що також відповідає нормі п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».

«Індивідуальна» частина договору - містить всі істотні умови кредитного договору, визначені Цивільним кодексом України (суму кредиту, процентну ставку за користування, строк надання кредиту), а також всі необхідні умови, зазначені в статті 6 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Електронний примірник «індивідуальної» частини кредитного договору надсилається на електронну адресу клієнта, а також зберігається в його особистому кабінеті.

Таким чином, договір правомірно укладається шляхом приєднання клієнта до договору, який наданий йому для ознайомлення в електронному вигляді на офіційному веб-сайті (веб-сторінці) Товариства з урахуванням особливостей визначений індивідуальною частиною.

Наполягає на тому, що відповідачем було подано Заявку на оформлення Договору в якій останній зазначив особисті персональні данні, підтвердив мобільний номер телефону, пройшов процедуру верифікації банківської карти, підписав Договір електронним підписом.

Звертає увагу суду на те, що позивачем в суді першої інстанції було долучено до матеріалів справи разом з відповіддю на відзив:

- Оригінал договору №2211739 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 03 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 (з усіма додатками та додатковими угодами);

- Оригінал договору про надання фінансового кредиту №00973-07/2021 від 03 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та ОСОБА_1 (з усіма додатками та додатковими угодами);

- Оригінал акцепту оферти Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» від 21 серпня 2021 року на укладення Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/2 від 21 серпня 2021 року та отримання кредиту згідно Заявки - анкети №3783401 від 21 серпня 2021 року (з усіма додатками).

Щодо доводів скарги про відсутність належних первинних бухгалтерських документів та підтвердження перерахування коштів за кредитними договорами.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 806/1033/17, наголошено, що неістотні недоліки в оформленні первинних документів не є такими, що нівелюють правове значення первинного документа та реальність господарської операції.

Враховуючи, що кредит за вищезазначеним кредитним договором було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ № 164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», відповідно до положень, якої вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Тому вважає, що позивачем - ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання Відповідачем кредитних коштів за вищезазначеними договорами та наявності відповідної заборгованості за ними.

Також зазначено, що презумпція правомірності кредитних договорів та договору позики станом на даний час відповідачем не спростована, а отже, всі права, набуті сторонами за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають безумовному виконанню, в тому числі примусовому.

Звертається увага суду апеляційної інстанції на те, що договори укладені між первісними кредиторами та Відповідачем, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому порядку також недійсними не визнані, а тому в силу визначеної у ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину є дійсними. Крім того, ініціювання спору про недійсність окремих пунктів договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань є неприпустимими (постанова Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Окрім цього у відзиві вказано, відповідно до ч.1 ст. 638 та ч.1 ст.640 ЦПК України та правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-63цс12 кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згод з усіх істотних умов такого договору.

Крім того вказано, що Верховним Судом України в постанові від 24.02.2016 № 6-50цс16 було наголошено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Також підкреслено, що вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит Відповідачу коштів у погодженому розмірі.

Зауважує, що у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) за позовом про стягнення коштів зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Позивачем було в суді першої інстанції долучено до справи разом з Відповіддю на відзив:

- Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2211739 (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору);

- Інформаційна довідка Вих. № 1-2902 від 29.02.2024 (як підтвердження перерахування коштів за договором). Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 00973-07/2021 (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору);

- Інформаційна довідка Вих. № 338/01 від 23.01.2024 р. (як підтвердження перерахування коштів за договором).

- Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору);

- Квитанція за сплату № 104277636 від 21.08.2021.

З метою забезпечення найвищого рівня безпеки проведення платежів PCI DSS, технологія карткових рахунків побудована таким чином, що в платіжних системах міститься лише перші шість та останні чотири цифри номеру карти. Інформацію про повний номер платіжної карти мають банки-емітенти платіжних карток (з параметрами: Номер картки). Для цього необхідно надати відомості про транзакції, які містяться в інформаційній довідці/листі/квитанції наданого платіжним сервісом.

Стверджує, що за наданими параметрами Банк-емітент платіжної картки зможе повністю ідентифікувати отримувача.

Також зазначає, що перерахування коштів на платіжні карти Відповідача за укладеними договорами було безпосередньо здійснено операторами онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які не здійснюють операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, в зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим.

Крім того, зауважує, що враховуючи умови надання кредитних коштів, Апелянт має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорах, і він має можливість представити суду виписку зі свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів, однак будь-яких належних доказів для спростування позивних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», Апелянтом не надано.

Щодо аргументів скарги про нарахування процентів за кредитними договорами.

Оскільки Позичальник погодився на умови визначені Договорами щодо їх пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим.

Щодо тверджень Відповідача про безпідставність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, звертаємо увагу суду на те що, у відповідності до умов кожного з укладених Договорів нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами Договорів не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання Позичальником згідно статті 625 ЦК України.

Також, звертає увагу, що заборгованість була нарахована не Позивачем, а Первісними кредиторами за кожним з укладених договорів та з моменту отримання права вимоги до Відповідача за Договорами факторингу, Позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Щодо доводів скарги про відступлення права вимоги до відповідача за кредитними договорами.

Судом першої інстанції було законно та обґрунтовано встановлено, що за Договорами факторингу до Позивача перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кожним з укладених договорів.

Представником Позивача разом з позовною заявою, було до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені:

- Витяг з Реєстру боржників від 19.07.2023 до Договору факторингу №19072023 від

19.07.2023;

- Витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № 13012023 від 13.01.2023;

- Витяг з Реєстру боржників від 24.11.2022 Додаток №1 до Договору факторингу

№24/11-22 від 24.11.2022,

які належним чином оформлені у відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України та підпункту 12 пункту 10 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання

документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року за №1000/5.

Крім того, Позивачем було долучено до Відповіді на відзив розширені витяги з

реєстру прав вимоги (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора Первісного кредитора та ТОВ «ФК «ЄАПБ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств), а саме:

- Копію договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 (повна редакція).

- Копія витягу з Реєстру боржників від 19.07.2023 до Договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств).

- Копію платіжної інструкції № 19960 від 21.07.2023.

- Копію договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 (повна редакція).

- Копію витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств).

- Копію платіжної інструкції № 19284 від 17.01.2023 року.

- Копію договору факторингу №24/11-22 від 24.11.2022 (повна редакція).

- Копія витягу з Реєстру боржників від 24.11.2022 Додаток №1 до Договору факторингу №24/11-22 від 24.11.2022 (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств).

- Копію платіжної інструкції № 19055 від 30.11.2022.

З наведених підстав вважає, що Позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від Первісних кредиторів до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відносно ОСОБА_1 , а твердження Відповідача щодо не доведення Позивачем факту переходу права грошової вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Підкреслює, що доводи Апелянта щодо ненадання йому кредитних коштів спростовуються наявними у матеріалах справи копіями Кредитних договорів, які є дійсними в силу приписів ст. 204 ЦК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання зазначених правочинів недійсними чи встановлення факту їх неукладеності до суду заявлено не було. Зазначені правочини підтверджують виникнення спірних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в позику чи кредит Відповідачу коштів у погодженому розмірі.

Звертає увагу суду на те, що позивачем було долучено до відповіді на відзив докази, які підтверджують перерахування кредитних коштів та розмір заборгованості: Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2211739 (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору); Інформаційна довідка Вих. № 1-2902 від 29.02.2024 (як підтвердження перерахування коштів за договором); Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 0097307/2021 (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору); Інформаційна довідка Вих. № 338/01 від 23.01.2024 р. (як підтвердження перерахування коштів за договором); Детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № (в якому зазначена дата видачі кредитних коштів та період нарахування відповідних відсотків, згідно умов вищезазначеного договору); Квитанція за сплату № 104277636 від 21.08.2021.

Відхиляє доводи скарги про безпідставність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, з покликанням на правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, в яких було зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника («за користування кредитом»).

Звертає увагу суду на те, що у відповідності до умов кожного з укладених

Договорів нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами Договорів не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання Позичальником згідно статті 625 ЦК України.

Наполягає на тому, що Позивач надав суду усі належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від Первісних кредиторів до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відносно ОСОБА_1 , а твердження Відповідача щодо не доведення Позивачем факту переходу права грошової вимоги с необґрунтованими та безпідставними. Зокрема, Позивачем було долучено до Відповіді на відзив розширені витяги з реестру прав вимоги (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора Первісного кредитора та ТОВ «ФК «ЄАПБ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств).

З цих підстав вважає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа № 953/725/24 розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, у визначених у ст. 367 ЦПК України межах дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та відзиву не апеляційну скаргу, та вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України 1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав встановленим, що відповідачка уклала такі договори:

1.03.08.2021 року між ТОВ «Лінеура України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2211739 , відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура України» надало відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою;

2.03.07.2021 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00973-07/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» надало відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

3.21.08.2021 року між ТОВ «Інфінас» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінас» надало відповідачці кредит на загальну суму 6600,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Суд вважав, що за змістом вищевказаних договорів кредитори відповідно до ст. 1054, 1055, 1046 ЦК України виконали свої зобов`язання перед позичальником - відповідачкою, ці обставини вона не спростувала в ході судового розгляду.

З цих підстав та відповідно до ст.ст. 1054, 1048 ЦК України суд виснував, що відповідачкою були порушені:

1.умови договору № 2211739№2211739 щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 13930,00 грн., яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 8930,00 грн. заборгованості по відсоткам, на загальну суму 13930,00 грн., яка до цього часу не погашена.

2.умови договору №00973-07/2021, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 9050,00 грн., яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 4050,00 грн. заборгованості по відсоткам, яка до цього часу не погашена.

3.умови договору №, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 47833,41 грн., яка складається з 6599,91 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 41233,50 грн. заборгованості по відсоткам, яка до цього часу не погашена.

Суд також встановив, що у позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відповідно до ст. 1077 ЦК України виникло право вимоги до відповідачки до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на підставі наступних договорів факторингу:

1.№ 19072023 укладеного 19.07.2023 року з ТОВ «Лінеура України», за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року на суму 13930,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 8930,00 грн. заборгованість за відсотками.

2.№ 13012023 укладеного 13.01.2023 року з ТОВ «ФК «Інвеструм», за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №00973-07/2021 від 03.07.2021 року на суму 9050,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 4050,00 грн. заборгованість за відсотками;

3.№ 24/11-22 укладеного 24.11.2022 року з ТОВ «Інфінас», за яким до позивача перейшло право вимоги за договором позики від 21.08.2021 року на суму 47833,41 грн., яка складається з: 6599,91 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 41233,50 грн. заборгованість за відсотками.

Суд вказав, що відповідачка вказану заборгованість не погасила, а тому позивач має право на її стягнення.

При цьому суд вважав встановленим, що згадані кредитні договори були укладені відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" (далі - Закон) в електронній формі, яка прирівнюється до письмової, за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, а відповідачка їх добровільно та свідомо підписала ці договори одноразовим електронним ідентифікатором, що відповідає визначеному у ст. 12 згаданого Закону порядку укладання електронних договорів.

Підписанням договору відповідачка підтвердила, що ознайомлена, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту товариства.

Суд зазначив, що вказані обставини відповідач не спростувала належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд вважав доведеним, що позивачка взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами №2211739 від 03.08.2021 року, №00973-07/2021 від 03.07.2021 року та за Договором позики № від 21.08.2021 року не виконала.

Внаслідок цього суд вважав також доведеними неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань стороною позивача та обґрунтованість нарахування відсотків за користуванням кредитом.

Суд відхилив заперечення відповідачки щодо неправомірності нарахування кредитором процентів за кредитними договорами після спливу строку кредитування, за період після настання терміну повернення позики, тобто - за період прострочення виконання грошового зобов`язання, що не відповідає ч.1 ст.1048 ЦК України.

Суд при цьому покликався на те, що у відповідності до умов укладеного договору нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, умовами договорів факторингу не передбачене право позивача на стягнення сум у порядку відповідальності за неналежне виконання зобов`язання позичальником згідно статті 625 ЦК України, а позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно до ст. 1046 ЦК України:

1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки кредитором за кредиту у даній справі є юридичні особи, то відповідно до ст. 1055 ЦК України відповідні договори кредиту мають укладатися у письмовій формі, незалежно від її суми. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У частині 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді (формі) визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Суд вважав встановленими наступні обставини.

03.08.2021 року між ТОВ «Лінеура України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2211739, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура України» надало відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою /а.с. 10-33/.

Суд вказав, що зі змісту вищевказаного кредитного договору вбачається, що свої зобов`язання ТОВ «Лінеура України» перед відповідачкою виконало, що не спростовано відповідачкою в ході судового розгляду.

Суд також вважав, що відповідачка, в свою чергу, не виконала своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 13930,00 грн., яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 8930,00 грн. заборгованості по відсоткам, яка до цього часу не погашена.

Суд вважав, що 19.07.2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 19072023, відповідно до п. 1.1 Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 19072023 від 19.07.2023 року, до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року на суму 13930,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 8930,00 грн. заборгованість за відсотками.

Станом на час звернення сторони позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором №2211739 від 03.08.2021 року на загальну суму 13930,00 грн., заборгованість не погашена.

Крім того, суд вважав доведеним, що 03.07.2021 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №00973-07/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» надало відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Суд вказав, що відповідно до умов кредитного договоу №00973-07/2021 від 03.07.2021 року, ТОВ «ФК «Інвеструм» надало відповідачці кредит на загальну суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою /а.с. 45-48/.

Суд з покликанням на змісту вищевказаного кредитного договору вважав, що свої зобов`язання ТОВ «ФК «Інвеструм» перед відповідачкою виконало, а відповідачкою це жодним чином не спростовано.

Суд вважав, що відповідачка, в свою чергу, не виконала своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 9050,00 грн., яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 4050,00 грн. заборгованості по відсоткам, яка до цього часу не погашена.

Суд також вважав доведеним, що 13.01.2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 13012023, відповідно до п. 1.1 Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Суд з покликанням на витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № 13012023 від 13.01.2023 року виснував, що до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №00973-07/2021 від 03.07.2021 року на суму 9050,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 4050,00 грн. заборгованість за відсотками.

З цих підстав суд вважав, що станом на час звернення сторони позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №00973-07/2021 від 03.07.2021 року на загальну суму 9050,00 грн., заборгованість не погашена.

Крім того, суд вважав встановленним, що 21.08.2021 року між ТОВ «Інфінас» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики №, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінас» надало відповідачці кредит на загальну суму 6600,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

З покликанням на зміст вищевказаного кредитного договору суд вказав, що свої зобов`язання ТОВ «Інфінас» перед відповідачкою виконало, а відповідачкою ці обставини не спростовані.

З наведених підстав суд зазначив, що відповідачка, в свою чергу, не виконала своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 47833,41 грн., яка складається з 6599,91 грн. заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та 41233,50 грн. заборгованості по відсоткам, яка до цього часу не погашена.

24.11.2022 року між ТОВ «Інфінас» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 24/11-22, відповідно до п. 1.1 Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Суд вважав встановленим, що відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 року, до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за Договором позики від 21.08.2021 року на суму 47833,41 грн., яка складається з: 6599,91 грн. заборгованість за основною сумою боргу та 41233,50 грн. заборгованість за відсотками.

Тому суд вказав, що станом на час звернення сторони позивача до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за Договором позики від 21.08.2021 року на загальну суму 47833,41 грн, заборгованість не погашена.

Такі обставини, на думку суду свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Колегія суддів не вважає, що вищевказані висновки суду щодо укладення договорів кредиту та їх підписання електронним підписом від імені відповідачки, перерахування суми кредиту позичальнику та наявність заборгованості у відповідачки за цими договорами кредиту належним чином обґрунтовані та підтверджуються наявними у справі доказами.

Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У даному випадку позивач у підставах заявленого позову вказав, що договори кредиту, які були укладені в електронній формі, та були підписані сторонами електронним підписом у формі одноразового ідентифікатора, а тому суд першої інстанції правильно застосовував до спірних правовідносин вищевказані норми Закону України "Про електронну комерцію".

Основні заперечення відповідачки проти позову стосуються недоведеності укладення з нею договорів кредиту, виконання первинними кредиторами своїх обов`язків по наданню кредитних коштів, а також розміру заборгованості, внаслідок чого є недоведеними вимоги позивача нового кредитора за договорами факторингу.

Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19).

У зв`язку з цим постає питання перевірки доводів апеляційної скарги щодо неналежності та недостовірності доказів, які позивач надав до суду першої інстанції на підтвердження цих обставин.

Щодо доведеності факту укладення договорів кредиту.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договорів щодо виконання яких виник спір між сторонами, їх укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитора можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідачки лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину, а електронна форма договору кредиту прирівнюється до письмової.

Згідно наданої позивачем паперових копій електронних доказів вищевказаний кредитний договір №2211739 від 03.08.2021 року, додаткові договори до нього та додатки до додаткових договорів підписані від імені позичальника відповідачки за допомогою одноразових електронних ідентифікаторів, які складаються з літер та цифр (а.с. 16 на звороті, а.с. 19 на звороті, а.с. 20-21, а.с. 24 на звороті, а.с. 25, а.с. 28 на звороті, а.с. 29, а.с. 32 на звороті, а.с. 33 т.1).

Відповідно до паперової копії електронного доказу договір про надання фінансового кредиту № 00973-07/2021 від 03.07.2021 року з додатком, а також в подальшому всі заявки на відстрочення виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту та додаткові угоди від імені позичальника-відповідачки підписані електронним підписом одноразовим електронним ідентифікатором, який складаються з літер та цифр (а.с. 46-71 т.1).

З паперової копії Заявки-Анкети на отримання кредиту № 3783401 ОСОБА_1 21.08.2021 року звернулась до ТОВ «Інфінанс» з проханням надати їй кредит в сумі 6600 грн. для використання на споживі цілі терміном на 11 днів, вказана заява має від імені заявниці електронний підпис одноразовим ідентифікатором, який складається з літер та цифр (а.с. 84 т.1).

Відповідно до паперової копії - Акцепт оферти від 21 серпня 2021 року на укладання Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № /2 від 21 серпня 2021 року та отримання кредиту згідно Заявки-Анкети від 21 серпня 2021 року, яка за своїм змістом є договором кредиту, а не позики, підписана лише від імені позичальника одноразовим ідентифікатором, який складається з літер та цифр, та не містить інформації про отримання позики чи кредиту позичальником на день її підписання (а.с. 83-83 на звороті т.1).

Разом з тим, всупереч вимог ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що вказані паперові копії електронних документів не підтверджують визначений у вказаних норма ст.ст. 11. 12 Закону порядок укладання договорів кредиту в електронній формі, отримання позичальником від кредитора одноразового ідентифікатора електронного підпису, та підписання ним тексту договору, що є необхідним для встановлення факту укладення договору.

Суд не з`ясував, що у справі відсутні допустимі та достовірні доказів часу та способу генерування одноразових ідентифікаторів, їх направлення ОСОБА_1 на підтвердження пропозиції щодо укладення договорів у формі електронного правочину, або їх отримання та використання ОСОБА_1 у Інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС) при підписанні електронних договорів одноразовими ідентифікаторами від її імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону.

Про необхідність таких доказів при укладення договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19).

Надані позивачем докази не підтверджують алгоритму укладення договорів кредиту в електронній формі, про який зазначено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки паперова копія договору, укладеного в електронній формі не містить інформації, що надає можливість перевірити її достовірність відповідно до визначених у ст. 89 ЦПК України критеріїв доказування, а саме: про використання позичальником інформаційно-телекомунікаційної системи для укладення договору у електронній формі, погодження сторонами умов договору, процедури підписання договору електронним підписом, який позичальник згідно вищевказаних аргументів позивача повинний був отримати у СМС-повідомленні, після чого використовувати його для підписання (накладення) тексту договору. Суд помилково не звернув уваги, що надані позивачем на підтвердження укладення договорів кредитів паперові копії електронних документів не відображають визначеної у нормах ст.ст. 11, 12 Закону порядку укладання та підписання договору в електронній формі, що є необхідним для підтвердження цілісності (достовірності) інформації, яка міститься в оригіналі відповідних електронних доказів.

Зазначені у тексті письмової копії договорів кредиту, позики та доповненні до них одноразові електронні ідентифікатори самі по собі не свідчить про те, що вони були отримані відповідачкою від позивача, не підтверджують, що вони використовувались відповідачкою при укладенні вказаних електронних договорів відповідно до визначеного у нормах ст.ст. 11, 12 згаданого Закону порядку їх укладання та не дозволяють перевірити достовірність та справжність інформації (верифікувати), яка зазначена в цих документах та не надають можливість ідентифікувати позичальника за цими договорами.

Відповідно до частини 6 статті 81, частини 1 статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд першої інстанції з порушенням вказаних норм ст.ст. 89, 256 ЦПК України належним чином не перевірив заперечення відповідачки щодо відсутності належних доказів відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для їх наступного використання для підписання кредитних договорів з від імені позичальника, як це передбачено у передбаченому ст. 12 Закону порядку, та щодо неналежності та недопустимості наданих позивачем на підтвердження позову паперових копій електронних документів, які не надають можливість суду перевірити цілісність електронних оригіналів цих документів. Всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивач таких доказів до суду не надав, та не виконав ухвалу суду першої інстанції від 25 березня 2024 року про їх витребування.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 7, 10 ст. 84 ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Оскільки позивач не повідомляв суд про поважні причини ненадання оригіналів витребуваних судом електронних доказів, у суду першої інстанції були визначені у вказаних нормах цивільного процесуального права підстави для визнання недоведеним факту укладення договорів кредиту в електронній формі, яка прирівнюється до письмової форми, яка є належною у разі укладення договорів кредиту, ст. 1054 ЦК України. При недотриманні письмової форми кредитний договір є нікчемним (стаття 1055 ЦК України), а тому відповідно до ст. 218 ЦК України не створює позитивних юридичних наслідків.

З вказаних підстав колегія суддів відхиляє наведені у відзиві на скаргу аргументи сторони позивача щодо доведеності передачі кредитних коштів та неспростованої презумпції дійсності договорів кредиту, ст. 204 ЦК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту кредитних договорів у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для підписання кредитних договорів знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу передаються їх правонаступнику - новому кредитору - позивачу у даній справі, а не знаходяться у відповідачки, яка внаслідок цього не має процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У цивільному судочинстві діє принцип пропорційності, згідно якому суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК).

Колегія суддів вважає, що за таких обставин покладання на відповідачку обов`язку спростування підписання нею кредитних договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором є надмірним процесуальним тягарем, що не відповідає згаданим принципам цивільного судочинства, пропорційності та змагальності, ст.ст. 11, 12 ЦПК України. Тому надані позивачем вищевказані паперові копії електронних доказів кредитних договорів з доповненнями та заявами, які містять інформацію про їх підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора - не можна вважати достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договорів кредиту, які входять до предмета доказування. Колегія суддів погоджується з доводами скарги стосовно застосування у даному випадку аналогічних правових висновків, як були висловлені щодо паперових копій електронних доказів, який викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21).

Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідачка будь-яким способом застосувала ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання нею одноразових ідентифікаторів, які зазначені у паперових копіях оригіналів електронних кредитних договорів. У справі відсутні докази реєстрації відповідачки у інформаційно-телекомунікаційній системі первинних кредиторів, відсутні докази отримання саме відповідачкою коштів згідно з кредитними договорами, тому у справі відсутні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів позивача. Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24).

Суд всупереч ст. 89 ЦПК України не звернув уваги на відсутність у справі допустимих та достовірних доказів порядку генерування та використання одноразових ідентифікаторів, їх отримання ОСОБА_1 та використання нею на підтвердження пропозиції щодо укладення договорів у формі електронного правочину та всупереч положень ч. 5 ст. 100 та ст.ст. 78-80 ЦПК України взяв до уваги паперові копії електронних доказів, в яких зазначено електронний підпис від імені позичальника, яка поставила під сумнів вказані письмові документи. За відсутності належних, допустимих та достовірних доказів отримання відповідачкою вказаних у текстах кредитних договорів одноразових ідентифікаторів при їх підписанні не дозволяє використовувати зазначені у письмових копіях електронних кредитних договорів одноразові ідентифікатори в якості доказу для підтвердження підписання цих договорів саме відповідачкою, тобто для її ідентифікації в якості підписанта цього договору.

У справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що письмові копії електронних кредитних договорів створювалися у порядку, визначеному Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронних кредитних договорів, а їх зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів, які суд внаслідок цього безпідставно взяв до уваги з порушенням норм ст.ст. 78-80 ЦПК України. Аналогічні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів КГС ВС від 16.03.2020 року у справі № 910/1162/19.

Наведені з цього приводу висновки суду не відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронні довірчі послуги» та п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин - вказані в договорах дати їх укладення). Так, згідно вказані нормі п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач не довів, що відповідно до змісту вказаної норми Закону відповідачка отримала пропозицію на укладення договору в електронній формі та на підтвердження своєї згоди на його укладення додала зазначений у кредитних договорах електронний підпис у формі одноразового ідентифікатора, а також що саме цей електронний підпис їй належав під час підписання електронних договорів. У справ відсутні відповідні докази про надання чи присвоєння відповідачці електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора, які зазначені у наданих позивачем до справи копій кредитних договорів.

Тому, колегія суддів визнає необґрунтованими висновки суду про доведеність укладання договорів кредиту та надання позивачем відповідачці кредитних коштів, та відхиляє наведені з цього приводу у відзиві на апеляційну скаргу доводи про те, що на відповідачку покладається процесуальний обов`язок довести, що вона не отримувала на свій картковий рахунок відповідну суму кредиту, за їх безпідставністю. Колегія суддів також відхиляє наведену з цього приводу практику касаційного суду, яка не є релевантною до обставин цієї справи, оскільки у даному випадку позивач не довів факт укладення електронного договору, тобто не лише укладення кредитного договору у визначеній у ст. 1055 ЦК України належній, прирівняній до письмової формі, але й сам факт укладення такого договору. Презумпція отримання грошових коштів (кредиту) діє лише якщо у разі доведеності факту укладення кредитного договору на таких умовах, але таких обставин у даному випадку позивач належними, допустимими і достовірними доказами не довів. З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними з цього приводу доводами скарги, що надані позивачем докази не дають можливості перевірити цілісність та справжність електронних документів та свідчать про неукладеність кредитних договорів, які були предметами відповідних договорів переуступки права вимоги. Отже, суд не з`ясував, що позивачем не доведена наявність права вимоги у первісного кредитора.

Щодо доведеності реального характеру кредитних договорів та розміру заборгованості за договорами кредиту.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до норм статтей 1046, 1054 ЦК України договір позики, як і кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Враховуючи, що кредитний договір є реальним, надання доказів про перерахування кредитодавцем суми грошової позики (кредиту) на зазначений в договорі рахунок позичальника для висунення і доведення вимоги позивачем (новим кредитором) про стягнення з боржника є обов`язковим.

На підтвердження обставин наявності у відповідача боргу за кредитними договорами суд першої інстанції безпідставно покликався на складені позивачем розрахунки заборгованості та на надану стороною позивача копії квитанції на сплату № 104277636 від 21.08.2021, оскільки одержувачем грошових коштів в розмірі 6 600,00 гр. вказано ТОВ «ІНФІНАНС», а не позичальник за кредитним договором.

Колегія суддів відхиляє наведені у відзиві на скаргу аргументи про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику з покликанням на висловлені у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 № 6-50цс16 правові висновки, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам цієї справи, а тому є нерелевантними. Так, касаційний суд у згаданій справі дійшов до правових висновків, про те, що факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім коштів вважається доведеним якщо встановлено укладення договору позики у письмовій формі та якщо його зміст підтверджує як факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику так і отримання останнім цих коштів. Однак, у даній справі, яка наразі переглядається у апеляційному порядку таких обставин не встановлено.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначив, що згідно з принципом змагальності саме позивач має довести, коли було укладено договір, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності.

Тому колегія суддів відхиляє аргументи сторони позивача щодо ненадання відповідачкою виписки зі свого карткового рахунку на спростовування доводів позивача про надання їй кредитних коштів, які ґрунтуються на концепції негативного доказу, що не відповідає принципу змагальності. Процесуальний обов`язок спростування відповідного юридичного факту, про який зазначив позивач на обґрунтування своїх вимог, виникає у відповідача лише після того, як цей юридичний факт (обставина) була доведена позивачем.

Всупереч свого процесуального обов`язку позивач не надав до суду належних, допустимих і достатніх у розумінні ст.ст. 76, 100 ЦПК України доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів та розміру заборгованості позивачки за вказаними кредитними договорами.

За умовами наявних у справі у паперовій формі копій електронних кредитних договорів кредиту кредитор надає позичальнику грошові кошти, тому відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України він зобов`язаний довести належними бухгалтерськими документами: виписками з банківського рахунку, відповідним меморіальним ордером тощо, що саме він перерахував обумовлені договором грошові кошти позичальнику. І лише у разі доведення факту укладення договору кредиту у електронній формі та виконання кредитором свого обов`язку перерахувати кредитні кошти позичальнику згідно умов договору - у позичальника з`являється процесуальний обв`язок спростування цих обставин. Інший підхід до розподілу тягаря доказування, порушує принцип змагальності, який передбачений у нормі 12 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Суд першої інстанції не врахував, що належними доказами, які підтверджують перерахування кредитних коштів позичальнику, наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, які мають бути оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості, складений позивачем (первісним кредитором), не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача (первісного кредитора). Такий висновок щодо недостатності такого доказу для підтвердження наявності та розміру заборгованості був висловлений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Пунктом 52 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року передбачено, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, зазначених у пункті 51 Розділу 3, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Крім того, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 02 грудня 2020 року у аналогічній процесуальній ситуації у справі № 161/5267/20 (провадження № 61-14015св20), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України також є застосованими у даній справі).

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, - у разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Таку правову позицію було висловлено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 року в справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 року в справі №200/5647/18. Надана позивачем квитанція за сплату № 104277636 від 21.08.2021 не містить інформації про перерахування з банківського рахунку кредитора на рахунок позичальника кредитних коштів, яка передбачена для відповідних бухгалтерських документів, якими підтверджується відповідна платіжна операція, а тому колегія суддів не бере її до уваги.

Судом були помилково прийняті в якості належних, достовірних і достатніх доказів Розрахунки заборгованості, які є аналітичним та одностороннім, а не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи дійсно видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків, а отже - не є належними доказами існування боргу.

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони позивача про те, що згідно Закону України «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30 червня 2021 ведення бухгалтерської документації не є обов`язковим, оскільки відповідно до ч. 1 статті 27 згаданого Закону України усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 31 вказаного вище Закону України після ініціювання платіжної інструкції надавач платіжних послуг зобов`язаний надати ініціатору у спосіб, визначений договором, таку інформацію: 1) дату і час отримання платіжної інструкції; 2) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника; 3) інформацію про відмову надавача платіжних послуг платника у прийнятті платіжної інструкції до виконання (у разі відмови).

Якщо платіжна операція ініціюється через надавача послуги з ініціювання платіжної операції, надавач послуги з ініціювання платіжної операції негайно після ініціювання платіжної операції зобов`язаний надати платнику та отримувачу (за потреби) таку інформацію: 1) підтвердження про успішне ініціювання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку платника; 2) відомості (посилання на них), які дають змогу платнику та отримувачу ідентифікувати платіжну операцію, а також отримувачу - ідентифікувати платника, та будь-які відомості, що супроводжують платіжну інструкцію; 3) суму платіжної операції; 4) суму всіх комісійних винагород надавача послуг з ініціювання платіжної операції, які будуть стягнуті з користувача під час виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо).

Надавач послуги з ініціювання платіжної операції також зобов`язаний забезпечити надання відомостей (посилання на них) про платіжну операцію надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника.

Сам по собі розрахунок заборгованості за кредитним договором або реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються новому кредитору, не можуть достеменно свідчити про реальне існування заборгованості, оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту, про що вказано у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2017 року № 75.

Однак, належних у допустимих документів у розумінні вказаної норми ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» та Закону України «Про бухгалтерський облік» позивач до суду не надав.

При цьому суд апеляційної інстанції також відхиляє аргументи сторони позивача щодо особливостей здійснення платежів з використанням еквайрингу, оскільки вони не спростовують обов`язку підтверджувати свої розрахунки належними бухгалтерськими документами. Крім того, у справі відсутні докази про те, що у спірних правовідносинах використовувались послуги еквайрингу, які застосовуються у торгових операціях.

Щодо доведеності права вимоги у позивача на підставі договору факторингу.

Суд першої інстанції всупереч положень ст. 89, ч. 4 ст. 265 ЦПК України не з`ясував, що надані позивачем докази достовірно не підтверджують наявність у нього права вимоги, а саме: факт укладення договорів кредиту в електронній формі та надання кредитних коштів позичальнику, та не навів з цього приводу відповідне мотивування своїх висновків.

Так, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ч. 1 ст. 1082 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. (див. постанову від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 ВП ВС)

Частина 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що 16 правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільноправова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором» (див. постанову КЦС ВС від 02.11.2022 у справі № 947/23885/19).

У статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відступлення права вимоги (цесія) це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором.

Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги. (див. правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22)

У цій справі судом встановлено, що відступлення права вимоги від первинних кредиторів до позивача відбулося на підставі вищевказаних договорів факторингу.

З огляду на це колегія відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує правові висновки касаційного суду: якщо договір уступки права вимоги був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

З огляду на недоведеність укладення кредитних договорів як взагалі, так зокрема у належній формі, а також недоведеність їх реального характеру (передачу на їх підставі відповідачці грошових коштів) у первинних кредиторів, - то з урахуванням вказаних норм п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України та згаданих правових висновків касаційного суду слід визнати недоведеність набуття права вимоги фактором позивачем по даній справі.

Отже, за відсутності належних у допустимих доказів з цього приводу слід визнати, що відповідач у даному випадку спростував факт укладення з ним договору кредиту з фінансовими установами, які є клієнтами за відповідними договорами факторингу, а позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної грошової вимоги, які він придбав від клієнта на підставі відповідних договорів факторингу. Тому колегія суддів вважає, що позивач не довів отримання за відповідними договорами факторингу дійсних грошових умов які підлягають виконанню відповідачем. Наведені з цього приводу доводи скарги спростовують висновки суду першої інстанції, знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та спростовують наведені у відзиві на скаргу аргументи позивача.

З огляду на недоведеність укладення договорів кредиту, розміру заборгованості та права вимоги у позивача колегія суддів не вбачає досліджувати решту доводів апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування процентів.

Вищевказані доводи апеляційної скарги сторони відповідачки знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та відповідають наведеним на їх обґрунтування нормам матеріального права, а вказані у відзиві на апеляційну скаргу аргументи сторони позивача є безпідставними та необґрунтованими.

З цих підстав у задоволенні позову слід відмовити, за недоведеності вищевказаних його підстав.

Оскільки суд першої інстанції ухвали своє рішення: при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені відповідачкою судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3633,60 (а.с. 65 т. 2).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №2211739 від 03.08.2021 року, №00973-07/2021 від 03.07.2021 року та договором позики № від 21.08.2021 року відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування понесених судових витрат 3633,60 грн. сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Н.П.Пилипчук.

О.Ю.Тичкова.