ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 730/1502/23

Головуючий у першій інстанції Данько О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/25/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: Київська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Данько О.В. від 20 березня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Борзна, дата складання повного тексту рішення - 25 березня 2024 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, заінтересована особа: Київська міська рада,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, зазначивши заінтересованою особою Київську міську раду, в якій просив встановити факт його проживання однією сім`єю в період з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, не менш як п`ять років із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог поданої заяви ОСОБА_1 вказував, що він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, несли спільні витрати на продукти харчування, засоби гігієни, оплачували комунальні послуги в період з 2013 року по 17.02.2021 року. ОСОБА_1 зазначав, що він піклувався про ОСОБА_2 та доглядав її останні роки. Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, а саме, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлення даного факту ОСОБА_1 необхідно для реалізації права на оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його заяви про встановлення факту його проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог його заяви, у зв`язку із незалученням всіх належних учасників справи. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції від 20.03.2024 року є незаконним, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, оскільки незалучення заінтересованих осіб не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту. За доводами апелянта, ОСОБА_3 не є заінтересованою особою у даній справі. Апелянт зазначає, що як вбачається із спадкової справи, яка була відкрита після смерті ОСОБА_2 , заяви про прийняття спадщини було подано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . В подальшому стало відомо, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і у спадковій справі, яка була відкрита після смерті ОСОБА_5 , відсутні дані про родинний зв`язок між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , отже, для спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_4 довелось би звертатись до суду для встановлення певних фактів щодо наступного спадкування майна. Апелянт вказує, що як вбачається із матеріалів спадкової справи, за життя ОСОБА_4 до суду з будь-якими заявами з даного приводу не зверталась. Апелянт стверджує, що із матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що спадщину за заповітом прийняла її дочка - ОСОБА_3 . При цьому, в даній спадковій справі не міститься жодних відомостей щодо спадкування майна ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_2 , а також відсутні будь-які рішення щодо наявності права на спадкування у ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_2 . За доводами апелянта, ні ОСОБА_4 , ні її спадкоємці не набули права на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 . Апелянт зазначає, що спадкова трансмісія - це право особи, а відтак, для спадкування в результаті спадкової трансмісії, особа має вчинити певні дії, зокрема, заявити про своє право на спадкування, та подати відповідну заяву і документи нотаріусу для видачі свідоцтва. За доводами апелянта, спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_4 - її дочка ОСОБА_3 із жодними заявами не зверталась, та не встановлювала відповідних фактів після смерті своєї матері ОСОБА_4 . Апелянт вказує, що з дня смерті ОСОБА_2 минуло вже понад 2,5 роки, проте, жодних дій для прийняття даної спадщини вчинено не було. Апелянт вважає, що ОСОБА_3 не може набути статусу заінтересованої особи в даній справі, оскільки вона безпосередньо не вчиняла жодних дій для набуття статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_2 . На думку апелянта, у даній справі відсутній спір про право, оскільки жодна інша особа, крім ОСОБА_1 , не зверталась до суду із заявами про встановлення факту для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Апелянт стверджує, що ОСОБА_3 не є заінтересованою особою у справі, оскільки із жодними заявами про встановлення факту після смерті своєї матері не зверталась, а відтак, вона не довела свого права на спадкування після смерті ОСОБА_2 . В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи суду були надані докази на підтвердження вимог заявника, в тому числі, судом першої інстанції були допитані свідки. Проте, суд першої інстанції у рішенні не надав жодної оцінки поданим заявником доказам та показанням свідків, і відмовивши у задоволенні заяви, суд першої інстанції фактично позбавив заявника можливості доведення своїх вимог. Апелянт вважає, що він в повній мірі довів обставини, які виклав у заяві про встановлення факту спільного проживання із померлою, оскільки надав суду як письмові докази на підтвердження вимог, так i показання свідків. Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом брали участь у спільних витратах на продукти харчування, гігієну, оплачували комунальні послуги тощо. Наведені вище обставини підтверджуються копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік. За доводами апелянта, на останньому році життя ОСОБА_2 захворіла, і він доглядав її до дня смерті, возив в лікарню, купляв медикаменти, тощо, для ОСОБА_1 померла ОСОБА_2 була, як бабуся, про яку він весь час піклувався та доглядав останні роки. Апелянт вказує, що 13.01.2021 року ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_1 довіреність серії HMH975580, якою уповноважила його подавати від її імені заяви, за неї розписуватись, отримувати грошові кошти, із відповідними відсотками та компенсаціями, мати вільний доступ до її рахунку та інформації щодо нього, тощо. Апелянт вказує, що із 2013 року він проживав у квартирі ОСОБА_2 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки; заявник здійснював догляд i допомагав із похованням ОСОБА_2 . За доводами апелянта, він є спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник - адвокат Домітращук І.М. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду представник заінтересованої особи - Київської міської ради, належним чином повідомленої про день, час і місце розгляду справи, не з`явився.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка за життя проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів спадкової справи №67242737 від 22.02.2021 року вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.127-154, том 1).

Листом від 17.06.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. роз`яснив ОСОБА_1 , що під час оформлення спадщини ОСОБА_2 у нього відсутня можливість вважати ОСОБА_1 спадкоємцем будь-якої черги, та у зв`язку із відсутністю заповіту (а.с.12-13, том 1).

Із матеріалів спадкової справи №71/2021 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після її смерті прийняла її дочка ОСОБА_3 , отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне ОСОБА_4 нерухоме майно. При цьому, відповідно до заповіту від 11.09.2019 року, ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 усі права та обов`язки, які належали їй на момент його складання, ті що належатимуть їй на день смерті, та на що вона за законом матиме право (а.с.170-260, том 1).

06.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини із ОСОБА_2 . Ухвалою суду від 27.10.2023 року провадження у даній справі було закрито, на підставі п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, оскільки відповідач померла до пред`явлення позову (а.с.156-157, том 1).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 20.03.2024 року, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, суд першої інстанції вказав, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 себе вважали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які прийняли спадщину. При цьому, ОСОБА_4 померла, не звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно останньої. Отже, на думку суду першої інстанції, до ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , перейшло право на спадкування після смерті ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_4 прийняла спадщину після її смерті. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник залучив до участі у даній справі неналежну заінтересовану особу - Київську міську раду, оскільки заінтересованою особою є ОСОБА_3 , яка успадкувала після ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після ОСОБА_2 .. За даних обставин, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 20.03.2024 року є необґрунтованим, ухваленим із невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів спадкової справи №67242737 від 22.02.2021 року вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.127-154, том 1).

Із матеріалів спадкової справи №71/2021 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після її смерті прийняла її дочка ОСОБА_3 , отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне ОСОБА_4 нерухоме майно. При цьому, відповідно до заповіту від 11.09.2019 року, ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 усі права та обов`язки, які належали їй на момент його складання, ті що належатимуть їй на день смерті, та на що вона за законом матиме право (а.с.170-260, том 1).

При цьому, у спадковій справі, яка була відкрита після смерті ОСОБА_5 , відсутні дані про родинний зв`язок між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , відтак, для спадкування майна після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_4 очевидно мала б звернутися до суду для встановлення певних фактів для наступного спадкування майна. Проте, як вбачається із матеріалів спадкової справи, за життя ОСОБА_4 до суду із будь-якими заявами з даного приводу не зверталась.

Із матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що спадщину за заповітом прийняла її дочка - ОСОБА_3 . При цьому, у даній спадковій справі не міститься жодних відомостей щодо спадкування майна ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_2 , а також відсутні будь-які рішення щодо наявності права на спадкування у ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_2 .

За даних обставин, ні ОСОБА_4 , ні її спадкоємці не набули права на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 . Спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_4 - її дочка ОСОБА_3 , із відповідними заявами не зверталась, не встановлювала жодних фактів після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 необхідно було залучати до участі у даній справі №730/1502/23, в якості заінтересованої особи, оскільки вона успадкувала після ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після ОСОБА_2 . Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 не є спадкоємицею ОСОБА_2 . Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_2 також відсутні.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що дійшовши висновку, що ОСОБА_3 повинна була бути залученою до участі у даній справі в якості заінтересованої особи, як спадкоємець ОСОБА_2 , суд першої інстанції не міг з даних підстав відмовляти у задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої вказаної норми Закону передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується із подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду, і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).

Суддя відмовляє в відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане із наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду: від 15.04.2020 року у справі №302/991/19, провадження №61-1128св20, від 29.06.2022 року у справі №205/6338/21, провадження №61-19306св21.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом більше п`яти років до часу відкриття спадщини необхідно заявнику для подальшого звернення до органів нотаріату, з метою прийняття спадщини, при цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що крім заявника, спадкоємцем ОСОБА_2 є ОСОБА_3 . Вказані висновки суду першої інстанції свідчать про наявність між вказаними особами спору про право на спадщину. Таким чином, виявивши спір про право, суд першої інстанції, відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, мав залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду, а не відмовляти у її задоволенні.

Подібний висновок щодо застосування зазначеної норми процесуального права викладено в постановах Верховного Суду: від 06.12.2023 року у справі №754/6885/22, провадження №61-6167св23, від 04.01.2024 року у справі №449/1108/21, провадження №61-9418св23, від 02.10.2024 року у справі №404/1599/21, провадження №61-10317св24.

На підставі викладеного вище, апеляційним судом встановлено, що у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 спадкоємців, заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 більше п`яти років, підлягає розгляду по суті в порядку окремого провадження, на підставі наявних у справі доказів, якими заявник обґрунтовував вимоги поданої ним заяви, чого судом першої інстанції фактично здійснено не було.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи суду були надані докази на підтвердження вимог заявника, в тому числі, судом першої інстанції були допитані свідки. Проте, суд першої інстанції у рішенні не надав жодної оцінки поданим заявником доказам та показанням свідків, і відмовивши у задоволенні заяви, суд першої інстанції фактично позбавив заявника можливості доведення своїх вимог. Апелянт вважає, що він в повній мірі довів обставини, які виклав у заяві про встановлення факту спільного проживання із померлою, оскільки надав суду як письмові докази на підтвердження вимог, так i показання свідків. Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом брали участь у спільних витратах на продукти харчування, гігієну, оплачували комунальні послуги тощо. Наведені вище обставини підтверджуються копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік. За доводами апелянта, на останньому році життя ОСОБА_2 захворіла, і він доглядав її до дня смерті, возив в лікарню, купляв медикаменти, тощо, для ОСОБА_1 померла ОСОБА_2 була, як бабуся, про яку він весь час піклувався та доглядав останні роки. Апелянт вказує, що 13.01.2021 року ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_1 довіреність серії HMH975580, якою уповноважила його подавати від її імені заяви, за неї розписуватись, отримувати грошові кошти, із відповідними відсотками та компенсаціями, мати вільний доступ до її рахунку та інформації щодо нього, тощо. Апелянт вказує, що із 2013 року він проживав у квартирі ОСОБА_2 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися одне про одного, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки; заявник здійснював догляд i допомагав із похованням ОСОБА_2 . За доводами апелянта, він є спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд, розглядаючи по суті вимоги заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та вислухавши пояснення сторони заявника, дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи із наступного.

Згідно із статтями: 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.

Згідно із частиною другою статті 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими, і до них необхідно застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Даного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.09.2023 року у справі №582/18/21, провадження №61-20968сво21.

Оскільки у даній справі вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю заявлена у зв`язку із таким проживанням не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, то ці відносини є спадковими, і до них необхідно застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року у справі №694/646/20, провадження №61-5208св21, зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто, доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене вище узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі №582/18/21, провадження №61-20968сво21.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України регламентовано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_1 у заяві про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_2 та він були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом брали участь у спільних витратах на продукти харчування, гігієну, оплачували комунальні послуги, тощо. На підтвердження вказаних обставин заявником було надано суду: копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік; скан-копії фотознімків, із відображенням на них фрагментів побутової обстановки, з яких неможливо встановити їх приналежність до конкретної квартири або будівлі, а також дату їх виготовлення, у хронологічному розумінні; виписки про рух коштів на банківському рахунку заявника; копію видаткової накладної від 25.09.2017 року про придбання ОСОБА_1 пральної машини.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що із 2019 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі із ОСОБА_7 .

У заяві ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 більше п`яти років, заявником не зазначається про наявність усних чи письмових домовленостей щодо порядку користування житловим приміщенням, а також про умови його проживання у квартирі ОСОБА_2 , якій він родичем не доводився. За даних обставин, у справі відсутні відповідні докази, на яких саме підставах ОСОБА_1 здійснювалась оплата житлово-комунальних послуг квартири ОСОБА_2 . Відсутні підстави вважати ці витрати спільними витратами заявника і ОСОБА_2 , оскільки заявником не доведено, що ним витрачалися саме власні кошти на оплату житлово-комунальних послуг по квартирі ОСОБА_2 , та на оплату будівельних матеріалів для ремонту квартири ОСОБА_2 , хронологічний період проведення ремонту у квартирі ОСОБА_2 належними та достатніми доказами заявником не підтверджено. У справі відсутні докази, на яких умовах проживав заявник у квартирі ОСОБА_2 , при цьому, відповідних доказів відносно того, що ОСОБА_1 проживав у квартирі ОСОБА_2 безоплатно, матеріали даної справи в собі не містять.

У поданій заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, ОСОБА_1 зазначав, що він піклувався про ОСОБА_2 та доглядав її останні роки.

При цьому, лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 року у справі №542/1648/19; №61-20204св21).

Заявник ОСОБА_1 також посилається на ті обставини, що 13.01.2021 року ОСОБА_2 видала на його ім`я довіреність серії HMH975580, якою уповноважила його подавати від її імені заяви, за неї розписуватись, отримувати грошові кошти з відповідними відсотками та компенсаціями, мати вільний доступ до її рахунку та інформації щодо нього тощо.

Проте, вказана обставина не може вважатися беззаперечним доказом спільного проживання заявника із ОСОБА_2 однією сім`єю більше п`яти років, оскільки дана обставина свідчить лише про довірливе ставлення ОСОБА_2 до заявника.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що обґрунтованість вимог поданої ОСОБА_1 заяви підтверджується показаннями свідків в суді першої інстанції, не можуть бути підставою для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років. Оскільки, виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів у справі, а згідно ч.1-ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1, ч.6 стаття 81 ЦПК України, яка визначає обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши надані заявником докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок даних доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту його проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, у зв`язку із недоведеністю даного факту. У матеріалах справи відсутні належні, достовірні та достатні докази, у розумінні приписів статей: 77, 79, 80 ЦПК України, на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю в період з 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, не менш як п`ять років із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. При цьому, рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 року апеляційний суд вважає за необхідне змінити, шляхом викладення мотивів та підстав відмови по суті у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, в редакції цієї постанови. Таким чином, рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20 березня 2024 року, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 14.02.2025 року.

Головуючий: Судді: