ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 646/153/25

провадження № 22-ц/818/1852/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - ПАТ НАСК ОРАНТА, ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПАТ НАСК ОРАНТА, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року, постановлене суддею Чорною Б.М.,-

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ПАТ НАСК ОРАНТА, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою було передано на розгляд за територіальною підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що дана справа підлягає розгляду за правилами загальної підсудності за зареєстрованим місце проживання відповідача ОСОБА_3 тобто Дзержинським районним суду м. Харкова. Вважає, що в даному випадку він вправі був керуватися положеннями ст.28 ЦПК України, яка передбачає правила підсудності справ за вибором позивача, тобто альтернативну підсудність, зокрема, положенням частини 6 статті 28 ЦПК України, яка передбачає його право подати позов про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, за місцем заподіяння шкоди. Оскільки шкода, в тому числі майнова, була завдана йому на території Основ?янського району м. Харкова, тому даний позов підлягає розгляду Червонозаводським районним судом м. Харкова. При цьому, звертає увагу на те, що при поєднані в одному позові кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачами заявлено, в тому числі немайнові вимоги, тому даний позов підлягає розгляду за правилами загальної підсудності.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України встановлено правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю.

Так, відповідно до частини 6 статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача) вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Отже, вказана норма передбачає, що це є правом позивача обирати суд для пред`явлення позову, що виникають з приводу завдання шкоди майну фізичної особи.

Право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №263/14171/19 (провадження № 61-21991св19) вказано, що: «Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України). Верховний Суд виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві».

Кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись до суду з позовом до ПАТ НАСК ОРАНТА, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої була заподіяна матеріальна та моральна шкода, сталася на території Основ?янського району м. Харкова, що територіально відноситься до підсудності Червонозаводського районного суду м. Харкова.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, вони є самостійними позовними вимогами, проте їх об`єднання у одній позовній заяві не суперечить діючому законодавству.

Отже, аналіз матеріалів справи та сукупний аналіз ч.1 ст. 27 та ч.1 ст. 28 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що оскільки позов про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи, може бути пред`явлено в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за місцем заподіяння шкоди, а позов про відшкодування моральної шкоди тісно пов`язаний з позовом про відшкодування матеріальної шкоди та є наслідком заподіяння позивачам матеріальної шкоди, роздільний їх розгляд є недоцільним, тому в даному випадку позов вцілому може бути пред`явлено в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за місцем заподіяння шкоди.

При поєднані в одному позові кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 вересня 2020 року у справі №725/2910/19.

Дійшовши висновку, що частина заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовних вимог повинна розглядатися за правилами загальної підсудності, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем пред`явлені в тому числі вимоги про відшкодування майнової шкоди, як до страхової компанії щодо недовиплаченого розміру страхового відшкодування, так і до ОСОБА_3 щодо стягнення величини втрати товарної вартості, як складову частину матеріального збитку, так і супутніх збитків спричинених вказаним ДТП.

При цьому правовою підставою вимог про відшкодування матеріальної шкоди було зазначено ст.1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України.

Оскільки предметом позову, що входить виключно до правомочності його визначення позивачем, в тому числі, є вимога про відшкодування майнової шкоди, завданої ДТП, то положення частини 6 статті 28 ЦПК України дозволяють пред`явлення позову за місцем заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позивачами у цій справі було використано належне їм право вибору суду за правилами альтернативної підсудності, звернувшись до Червонозаводського районного суду м. Харкова за місцем заподіяння шкоди.

Передаючи справу на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова, судом першої інстанції не враховано, що даний спір виник із приводу, в тому числі порушення прав ОСОБА_1 на відшкодування шкоди завданої ДТП, тому відповідно до частини шостої статті 28 ЦПК України цей спір підсудний Червонозаводському районному суду м. Харкова.

Тому висновок суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова є помилковим.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґ рунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, які привели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з цим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.367,368,374,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова