КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1621/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Починка О. І.

представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» адвоката Хитрової Л. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Починок Олександра Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Таран Н. Г.

від 09 травня 2024 року

у цивільній справі № 754/212/22 Деснянського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про захист прав споживачів, стягнення безпідставно списаних грошових коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення безпідставно списаних грошових коштів та моральної шкоди, обґрунтовуючи його тим, що позивач є клієнтом Банку, зокрема має картку № НОМЕР_1 де безпосередньо зберігає особисті грошові кошти. Згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 26.10.2021 NP46740356 по картці/рахунку № НОМЕР_1 , відповідачем було списано грошові кошти у сумі 236 099 грн 59 коп. на користь юридичної особи - Поляна, МТС Стов, на картку/рахунок № НОМЕР_2 з призначенням - прострочена заборгованість за договором поруки до кредитного договору від 16.03.2005 SZ 7545870 № 170MH/05. Вищезазначена транзакція була проведена відповідачем самовільно, без належних на те правових підстав та без отримання відповідного розпорядження на списання грошових коштів від позивача на користь будь-яких третіх осіб.

Вказувала, що у зазначеній квитанції призначення платежу зазначено - «погашення заборгованості за договором поруки до кредитного договору від 16.03.2005 SZ 7545870 №170MH/05».

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010 по справі № 2-6628/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» особі філії «Черкаське головне регіональне управління ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 234 279 грн 59 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього 236 099 грн 59 коп. за невиконання умов кредитного договору та договору поруки.

Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Черкаській області від 01.02.2013 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва № 206628 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь відповідача в сумі 236 099 грн 59 коп.

Постановою Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Черкаській області від 18.03.2013 вказана вище постанова від 01 лютого 2013 року була скасована на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем ПАТ КБ «Приватбанк» пропущено строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про наведені обставини відповідачу відомо. Саме підприємство, на користь якого відповідач здійснив протиправний та самовільний перерахунок особистих грошових коштів позивача у сумі 236 099 грн 59 коп. (Поляна, МТС Стов), на даний час в період з 2009 року перебуває в процесі припинення. Таким чином, у відповідача були відсутні законні підстави вчиняти перерахунок особистих грошових коштів позивача на свій рахунок. На адвокатський запит адвоката позивача щодо отримання належним чином завірених копій документів, Банк листом від 17.11.2021 № 20.1.0.0.0/7 у наданні витребуваних документів було відмовлено, у наданні пояснень (інформації) щодо свавільного списання грошових коштів також відмовлено. 26.11.2021 адвокатом було направлено претензію з вимогою повернути безпідставно списані грошові кошти у сумі 236 099 грн 59 коп., однак станом на дату подання позовної заяви, відповідь на претензію не надходила. Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Починок О. І., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт вказував, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що зі змісту квитанції, наданої 26 жовтня 2021 року NР46740356 вбачається, що такий платіж був зроблений позивачем на користь СТОВ МТС «Поляна», а не на рахунок Банку. Такий висновок є невірним, він суперечить фактичним обставинам справи, оскільки вказана квитанція була сформована безпосередньо відповідачем, як банківською установою, без отримання жодної згоди на проведення платежу від позивача.

Судом першої інстанції не враховано того, що відповідач, як стягувач, пропустив строк на пред`явлення виконавчого документу для виконання, і саме з відповідної підстави, шляхом заходів реагування, передбачених ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» начальником відділу, якому підпорядкований відповідний виконавець, було скасовано протиправну постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.02.2013 № НОМЕР_3 та здійснено відповідне його закриття. В свою чергу, Банк, не погоджуючись з вимогами чинного законодавства, у свавільний спосіб вирішив здійснити незаконне стягнення, без додавання відповідної форми.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л. В., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Вказувала, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010 у справі № 2-6628/10 так не було виконано, а кредитні зобов`язання залишились непогашеними, що і було достеменно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції. Отже, між сторонами діють зобов`язання за договором поруки, оскільки договір поруки у судовому порядку недійсним або припиненим не визнавався, доказів щодо виконання Боржником або Поручителем у повному обсязі своїх зобов`язань за Кредитним договором та Договором поруки до моменту сплати позивачем згідно з Квитанцією від 26.10.2021, суду також не надано. Додатково звертала увагу суду і на ту обставину, що на момент здійснення оспорюваної транзакції, між позивачем та Банком існували відносини і з договору банківського обслуговування, який було укладено між сторонами шляхом підписання Анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 26.04.2019 року з метою зокрема, але не виключно відкриття карткового рахунку (Копія Анкети-Заяви з Витягом Умов та Правил надання банківських послуг надані до матеріалів справи в суді першої інстанції). Вважає, що наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 р. № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі № 910/10308/15.

Посилання позивача на те, що Банк самовільно, без її розпорядження здійснив списання грошових коштів із її картки, вважає неприйнятним адже з наданої позивачем NР46740356 від 26.10.2021 на суму 236 099,59 грн вбачається призначення платежу: «Погашення простроченої заборг. за дог.поруки до кредит. дог. № 170МН/05 від 16.03.2005». Вважає, що судом першої інстанції і було належним чином проаналізовано зміст та значення наданого позивачем доказу на підтвердження примусового списання коштів з її карткового рахунку.

Щодо відшкодування моральної шкоди зазначала, що правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, є договірними, регулюються вони параграфом 3 глави 71 ЦК України, статтями якого не передбачено відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Починок О. І. підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Хитрова Л. В. проти апеляційної скарги заперечила, вважаючи рішення суду законним.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 26.10.2021 NP46740356 по картці/рахунку № НОМЕР_1 , відповідачем було перераховано грошові кошти у сумі 236 099 грн 59 коп. на користь юридичної особи -СТОВ МТС Поляна, на картку/рахунок № НОМЕР_2 з призначенням платежу - прострочена заборгованість за договором поруки до кредитного договору від 16.03.2005 SZ 7545870 № 170MH/05.

Судом також встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010 по справі № 2-6628/10, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» особі філії «Черкаське головне регіональне управління ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 234 279 грн 59 коп. судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн, а всього 236 099 грн 59 коп.

Постановою державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Черкаській області від 01.02.2013 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 206628 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь відповідача в сумі 236 099 грн59 коп.

Постановою Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Черкаській області від 18.03.2013 вказана вище постанова від 01.02.2013 скасована на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем ПАТ КБ «Приватбанк» пропущено строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Судом встановлено, щопідприємство на користь якого перераховані особистих грошових коштів позивача у сумі 236 099 грн 59 коп., СТОВ МТС «Поляна», з 2009 перебуває в процесі припинення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що на момент здійснення оспорюваної транзакції, між позивачем (фізичною особою - споживачем банківських послуг) та відповідачем (банком) існували відносини із договору банківського обслуговування, який було укладено між сторонами шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку № б/н від 26.04.2019 з метою зокрема, але не виключно відкриття карткового рахунку. Оскільки спірний платіж був зроблений позивачем на користь СТОВ МТС «Поляна», а не на рахунки відповідача, суд вважав, що позивач не навів чітких обставин неправомірності та незаконності дій відповідача або здійснення відповідачем списання коштів, а також не надав належних на підтвердження вказаному доказів, з огляду на що, дійшов висновку про недоведеність позивачем порушень його суб`єктивного права відповідачем, у тому числі шляхом вчинення неправомірних дій.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом, або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», що був чинним на момент здійснення оспорюваної транзакції (далі - Закон) встановлено, що загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, відносини у сфері переказу коштів регулюються Конституцією України, законами України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про поштовий зв`язок», цим Законом, іншими актами законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України, а також Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами з інкасо Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами по договірних гарантіях Міжнародної торгової палати та іншими міжнародно-правовими актами з питань переказу коштів.

Відповідно до положень ст. 25 Закону для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України. Ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем.

Статтею 13 Закону визначено, що порядок виконання операцій із застосуванням платіжних інструментів, у тому числі обмеження щодо цих операцій, визначаються законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Порядок інформування клієнта про рух коштів за його рахунком визначається нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до приписів п. 14.12. ст. 14 Закону користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до пунктів 6.3-6.8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення) у редакції, чинній на момент здійснення спірної транзакції, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач зобов`язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний ідентифікувати держателя і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього спеціального платіжного засобу.

Порядок подання повідомлення та/або заяви про втрату спеціального платіжного засобу та внесення спеціального платіжного засобу до стоп-списку і його вилучення з нього визначаються у внутрішньобанківських правилах банку, розроблених з урахуванням вимог цього Положення, правил платіжної системи, та обумовлюються в договорі.

Емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Крім того, положеннями статті 32 України «Про платіжні системи та переказ коштів» визначено, що у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов`язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.

У разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

У разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до пункту 2.8.2.5.3. Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 132), до яких позивачка приєдналась підписуючи анкету-заяву 26.04.2019 року, при отриманні інформації про несанкціоноване списання грошових коштів з банківського рахунку клієнт зобов`язується негайно повідомляти про це банк. При настанні вищевказаних випадків необхідно звернутися у відділення банку у якому відкрито банківський рахунок або зателефонувати за номером 3700 (цілодобово, безкоштовно по Україні)

Надаючи аналіз доводам позивачки, колегія суддів виходить із того, що позивач не обґрунтовує вимоги втратою платіжного засобу та його використанням без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя

Позивач вважає, що переказ грошових кошти на користь СТОВ МТС «Поляна» відбувся за відсутності з її боку ініціювання такого платежу, з вини банку, а отже заперечує, що платіж був нею санкціонований.

Водночас, позивач не надає доказів негайного, відповідно до пункту 2.8.2.5.3. Умов та Правил надання банківських послуг, а також пунктів 6.3-6.8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, звернення до банку із повідомленням про несанкціоноване списання грошових коштів з її банківського рахунку.

Позивач взагалі не вказує на те чи контролювала вона рух коштів по своєму рахунку, що є її обов`язком, не зазначає коли вона дізналась про списання грошових коштів та у який спосіб, чи вживала вона заходів негайного повідомлення банку, щодо списання грошових коштів, або ж про наявність у неї непереборних перешкод для здійснення такого повідомлення.

Наявні в матеріалах справи листи-відповіді банку від 17.11.2021 та 02.12.2021 на адвокатські запити представника позивачки, як і направлені самою позивачкою претензії від 29.11.2021 та письмові звернення на електронну адресу банку 07.12.2021 (а.с. 31), не є доказом негайного повідомлення банку про несанкціоноване списання грошових коштів.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що позивачка не навела чітких обставин неправомірності та незаконності дій відповідача або здійснення відповідачем списання коштів, а також не надала належних на підтвердження вказаному доказів, з огляду відсутні підстави вважати права позивачки порушеними.

Щодо відсутності підстав для застосування у спірних правовідносинах статі 1212 ЦК України, колегія суддів також погоджується із судом передшої інстанції, адже оспорювана транзакція здійснена не на користь відповідача, а на користь ТОВ МТС «Поляна», а отже відповідач у межах спірних правовідносин, та зважаючи на наявність із позивачкою договірних відносин банківського рахунку, не може вважатися набувачем майна в розумінні положень ст. 1212 ЦК України.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

У постанові від 12 січня 2022 року у справа № 520/13586/18 (провадження № 61-13247св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦК України).

Із змісту доданих до позовної заяви претензій позивачки, що датовані 26.11.2021 та 29.11.2021 (а.с. 32-32 т.1), вбачається, що позивачка вважає транзакцію 26.10.2021 безпідставною у зв`язку із відсутністю у неї боргових зобов`язань перед третіми особами.

Водночас, за змістом рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010 по справі № 2-6628/10 , СТОВ МТС «Поляна», на користь якого здійснений грошовий переказ, є із позивачкою солідарним боржником перед банком, а отже примусове списання на виконання такого рішення могло бути здійснене саме на користь стягувача (банку-відповідача), а не на користь іншого боржника.

Копія рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010 по справі № 2-6628/10, яка додана до позову у цій справі, й відповідно до якого позивачка є солідарним боржником-поручителем за зобов`язаннями СТОВ МТС «Поляна» щодо сплати на користь ПАТ КБ «Приватбанк» особі філії «Черкаське головне регіональне управління ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 236 099 грн 59 коп., отримана представником позивачки після здійснення спірної транзакції, 27.10.2021.

Отже, лише через місяць після списання грошових коштів, позивач направила банку претензію про повернення коштів, вказуючи на відсутність зобов`язань перед третіми особами.

На переконання колегії суддів, ініціюючи питання неналежного платника, позивачка діє всупереч своїй попередній поведінці адже упродовж місяця після здійснення платежу на користь СТОВ МТС «Поляна» позивач, будучи поручителем отримувача грошових коштів, не вбачала несанкціонованого списання грошей, що у наведеному контексті не відповідає стандартам добросовісності, адже спрямовано проти інтересів іншої сторони договору (банківського рахунку) - відповідача. Недобросовісність за наведених обставин є окремою підставою для відмови у захисті прав позивачки.

Оскільки судом не встановлено порушень банком-відповідачем прав позивачки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, адже така вимога є похідною.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Починок Олександра Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко