ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9725/24
провадження № 2/753/3276/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії та встановлення факту трудових відносин

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії та встановлення факту трудових відносин.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 липня 2023 року по 09 жовтня 2023 року (без офіційного оформлення) і з 10 жовтня 2023 року по 12 січня 2024 року (офіційно) працювала продавцем у відповідача в магазині «Zooexpert» за сумісництвом на 0,5 ставки з посадовим окладом згідно штатного розпису. В період з 10 жовтня 2023 року по 23 листопада 2023 року відповідач сплатила заробітну плату лише за роботу на 0,5 ставки, хоча працювала повний робочий день. Крім того, її було допущено до роботи з 10 липня 2023 року по 10 жовтня 2023 року без оформлення трудових відносин. До того ж не була виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності.

Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд:

-стягнути з відповідача на її користь невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності за передбачений законом термін згідно електронних листків непрацездатності;

-стягнути з відповідача невиплачену за період з 10 жовтня 2023 року по 22 листопада 2023 року заробітну плату у розмірі, не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні (в м. Києві - 19000 грн.) у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати (а саме, жовтень 2023 року - 2 284,10 грн., листопад 2023 року - 1675 грн.) внаслідок відпрацювання повний робочий день;

-стягнути з відповідача невиплачену за період з 28 листопада 2023 року по 12 січня 2024 року заробітну плату у розмірі, не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні;

-зобов`язати відповідача надати довідку про середню заробітну плату;

-встановити факт неоформлених трудових відносин з 10 липня 2023 року по даний час.

Ухвалою суду від 13 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

30 липня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона, заперечуючи проти позову повідомила, що з 11 жовтня 2023 року по 30 листопада 2023 року позивач працювала на посаді продавця непродовольчих товарів за сумісництвом. За відпрацьований час отримувала заробітну плату згідно штатного розпису в розмірі 6 700 грн. 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за сумісництвом за прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України. За даними Пенсійного Фонду України з 22.11.2023 року по 27.11.2023 роки був відкритий лікарняний лист, але це підтверджує поважність відсутності працівника лише протягом 5 днів, тоді як фактично позивачка була відсутня на роботі протягом 12 днів. ОСОБА_1 не надала ні довідку з основного місця роботи про не призначення і не виплату допомоги з тимчасової непрацездатності, ні довідки про середню заробітну плату. Крім того, не повідомляла і не надавала даних щодо звільнення з основного місця роботи та виявляла бажання щодо переведення на повну зайнятість, а тому на її думку, вимоги щодо стягнення виплат по тимчасовій непрацездатності є безпідставними.

В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідач та її представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 прийнято до ФОП ОСОБА_3 на посаду продавця непродовольчих товарів за сумісництвом. Підстава: заява ОСОБА_1 від 10 жовтня 2023 року про прийняття на посаду продавця непродовольчих товарів з 10 жовтня 2023 року за сумісництвом на 0,5 ставки з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 , продавця непродовольчих товарів звільнено з займаної посади за сумісництвом за прогули без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що при звільненні позивачці не була виплачена компенсації за листками непрацездатності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 22 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року перебувала на лікарняному. Статус листка непрацездатності: «Готовий до сплати».

Згідно частини другої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) відповідно до законодавства, незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В судовому засіданні відповідачем підтверджено, що компенсація за листком непрацездатності за період з 22 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року позивачці не виплачена.

Тобто, на момент звільнення ОСОБА_1 компенсація позивачці за листком непрацездатності за період з 22 листопада 2023 року по 27 листопада 2023 року не була виплачена, ОСОБА_1 усвідомлювала, що вона ці кошти не отримала.

Відповідно до частини першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, що включає в себе:

- основну заробітну плату. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткову заробітну плату. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати, а тому на вимогу ОСОБА_1 про стягнення компенсації за листками непрацездатності поширюються норми частини першої статті 233 КЗпП України.

Наведене свідчить про те, що позивачка була у повному обсязі поінформована про своє порушене право на отримання виплат за листком непрацездатності.

Оскільки виплати за листками непрацездатності не віднесені законом до структури заробітної плати, на звернення до суду з такою вимогою позивачка мала 3 місяці відповідно до вимог частини першої статті 233 КЗпП України.

Враховуючи, що позивачка звернулася до суду з вимогами про стягнення компенсації за листками непрацездатності у травні 2025 року, тобто з пропуском встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку, не навівши причин пропуску строку та не заявивши клопотання про поновлення цього строку, тому в задоволенні вказаних позовних вимог в цій частині слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Позовні вимоги про стягнення компенсації за листками непрацездатності за період з 12 січня 2024 року по 16 травня 2024 року та за період з 17 травня 2024 року по 30 травня 2024 року задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 було звільнено з роботи 30 листопада 2023 року, а тому такі витрати не можуть бути покладені на відповідача.

Щодо інших позовних вимог слід зазначити наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пункті 7 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

За умови, що ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьої статті 24 КЗпП України роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.

Положення частини третьої статті 24 КЗпП України повинні застосовуватися роботодавцями, які бажають використовувати найману оплачувану працю незалежно від того, чи наполягає на такому оформленні працівник чи ні.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, залучаючи працівників до найманої оплачуваної праці без видання відповідного наказу та розпорядження фактично позбавляють останніх основних прав та гарантій, встановлених статтями 43-46 Конституції України та законами України, а саме: на оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, права на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня, на щорічні і додаткові оплачувані відпустки, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо.

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці", який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на ці положення позивач повинна була дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття її на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для встановлення факту трудових відносин та з 10 липня 2023 року по даний час.

Покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_4 не є достатніми для встановлення факту трудових відносин, оскільки беззаперечно не доводять факт наявності трудових відносин за період з 10 липня 2023 року по теперішній час.

Інших належних та допустимих доказів наявності факту перебування позивачки в трудових відносинах з відповідачем, зокрема доказів про фактичне допущення працівника до роботи, виконання нею трудових функцій, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконання роботи та отримання за це заробітної плати матеріали справи не містять.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами перебування її у фактичних трудових відносинах за період з 10 липня 2023 року по теперішній час, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача невиплачену за період з 10 жовтня 2023 року по 22 листопада 2023 року заробітну плату у розмірі, не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні (в м. Києві - 19000 грн.) у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати (а саме, жовтень 2023 року - 2 284,10 грн., листопад 2023 року - 1675 грн.) внаслідок відпрацювання повний робочий день та стягнення з відповідача невиплаченої за період з 28 листопада 2023 року по 12 січня 2024 року заробітної плати у розмірі, не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні слід зазначити наступне.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Перевіряючи доводи, викладені позивачем у позовній заяві та заперечення відповідача щодо викладених обставин, суд не знаходить їх обґрунтованими та такими, що доведені належними доказами, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у стягненні заробітної плати, зобов`язанні вчинити дії та встановленні факту трудових відносин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії та встановлення факту трудових відносин - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 18.02.2025

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА