КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2665/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чорного О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Капустіна Віталія Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Цукурова В. П.

від 07 серпня 2024 року

у цивільній справі № 357/13166/19 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

за первісним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області

про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 (попереднє прізвище « ОСОБА_2 »), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час його останнього шлюбу, який тривав з 02.10.2015 по 08.08.2017, за свої власні кошти було придбано 28.12.2016 року квартиру АДРЕСА_1 .

Також зазначала, що 28.12.2016 ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_4 , разом з останнім на підставі договору купівлі-продажу продали за 270 930 грн по 1/2 частки квартири,

що належала їм на праві особистої приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано 20.08.1996 виробничим об`єднанням «Білоцерківщина», зареєстроване в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 01.11.1996 за № 11157 в реєстрову книгу №100.

Цього ж дня, 28.12.2016 ОСОБА_4 за свої власні кошти, отримані від продажу 1/2 частини квартири, набутої ним до шлюбу, купив за 60 000,00 гривень квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на відповідачку ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_4 станом на 28.12.2016 року виступав поручителем за кредитним договором.

Після смерті ОСОБА_4 позивач за первісним позовом звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої було відкрито спадкову справу № 366/2019, проте 27.09.2019 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2246/02-31 - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що спірну квартиру було придбано на ім`я ОСОБА_7 . Згідно з договором купівлі-продажу за реєстровим № 3975 від 28.12.2016, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О. С., померлий ОСОБА_4 надавав згоду своїй дружині - ОСОБА_7 на вчинення нотаріальної дії, а саме - купівлю вищезазначеної квартири.

З огляду на наведене позивач, як спадкоємиця першої черги після смерті ОСОБА_4 вважала, що має право на отримання в якості пам`яті про батька, у власність квартиру, що була ним придбана за його власні кошти, набуті ним хоч і під час шлюбу з ОСОБА_7 , але з продажу свого майна, отриманого до шлюбу.

20.01.2020 ОСОБА_8 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, вказуючи на те, що вона перебула у шлюбі з ОСОБА_4 з 01.10.2015 по 08.08.2017. Не проживши у шлюбі і року, шлюбні відносини між ними зіпсувалися, вони часто сварилися. Знаючи ситуацію, яка склалась в сім`ї, батько ОСОБА_7 запропонував придбати їй квартиру, щоб у випадку розлучення вона мала житло. Так, 28.12.2016 за договором купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О. С. та зареєстрованого в реєстрі № 3975, ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , за 60 120,00 гривень.

У той же час, фактична вартість вищевказаної квартири, яка була сплачена продавцю ОСОБА_9 28.12.2016 становила 24 000,00 доларів США, що станом на дату укладення договору та сплати вартості квартири за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 639 600,00 гривень. Розмір дійсної та остаточної суми, сплаченої позивачем за зустрічним позовом продавцю квартири, підтверджується розпискою ОСОБА_9 , а також може бути підтверджено показаннями самого ОСОБА_9 .

Зазначала, грошові кошти у сумі 24000,00 доларів США на придбання спірної квартири дав позивачці за зустрічним позовом її батько, який працює інженером Посольства Королівства Саудівської Аравії Україні і мав можливість матеріально їй допомагати, в тому числі надати кошти на придбання власного житла. Саме тому спірна квартира була повністю оформлена на ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 на вимогу нотаріуса лише надав свою згоду на її придбання, оскільки вони перебували у шлюбі.

В серпні 2017 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу жодних спорів з приводу квартири між Позивачем за зустрічним позовом та ОСОБА_4 не виникало, останній не претендував на неї.

Також зазначала, що 28.12.2016, в той же день, але вже після придбання ОСОБА_7 спірної квартири, її колишній чоловік ОСОБА_4 продав належну йому та його матері на праві спільної часткової власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за 270 930,00 гривень за договором купівлі-продажу. Утім отримані від продажу зазначеної квартири гроші не були і не могли бути використані ОСОБА_4 на придбання спірної квартири, оскільки фактична вартість спірної квартири суттєво перевищувала їх розмір, а також була придбана хоч в один день.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Капустін В. В., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом відмовити в повному обсязі. Зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити в повному обсязі. Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Скаржник зазначає, що сам по собі факт продажу ОСОБА_4 спільної з матір`ю квартири, за відсутності належних та допустимих доказів, аж ніяк не свідчить про те, що він витратив свої особисті кошти на придбання спірної квартири. Суд безпідставно не прийняв до уваги факт укладення договору купівлі-продажу спірної квартири перед продажом квартири, належної ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вважає, що суперечливість пояснень позивача, їх невідповідність письмовим заявам по суті справи та непослідовність позиції, вочевидь свідчать про те, що кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу спільної з матір`ю квартири, були витрачені на погашення боргів ОСОБА_10 , про наявність яких повідомляла і позивач ОСОБА_1 .

Вказує, що продаж квартири, яка є предметом спору, відбувся за 24 000 доларів США, про що була написана відповідна розписка попереднім її власником - ОСОБА_9 . На момент придбання квартири її вартість, за курсом долару США становила 639 000 грн і така сума збігається з оціненою експертом за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи. Такий доказ не спростований протилежною стороною.

Також вважає, що пояснення свідка ОСОБА_9 та розписка підтверджують, що гроші в сумі 24 000 доларів США належали саме ОСОБА_11 і саме вона їх вносила як

оплату за придбання спірної квартири. Кошти на придбання квартири апелянту надав її батько, який з 2011 року працює інженером в Посольстві Королівства Саудівської Аравії в Україні, отримує офіційну зарплату, яка на той час була 2000 євро.

Стверджує, що ОСОБА_4 знав про те, що кошти на придбання квартири надавав батько апелянта, тому оформлення квартири відбулось на ОСОБА_11 . Також після розлучення (08.08.2017) й до часу смерті (13.03.2019) ОСОБА_4 не ініціював питання поділу майна і не претендував на спірну квартиру, що також підтверджує факт придбання спірної квартири останньою за особисті кошти.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Чорний О. В. проти апеляційної скарги заперечив, просив її залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Від третьої особи Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області надійшов лист про розгляд справи без участі представника через велике завантаження.

Адвокат Капустін В. В., що діє в інтересах ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином засобами електронного суду, доказом чого звіт про доставку вихідної кореспонденції електронного кабінету та на електрону скриньку представника (а.с. 77-78).

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чорного О. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.09.2002 батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_12 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 02.10.2015 ОСОБА_12 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_11 з 02.10.2015 року. (т.1 а.с. 11,49).

08.08.2017 року указаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 50).

13.03.2019, тобто після розірвання шлюбу з відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 15.03.2019 Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 452 (т.1 а.с. 65, зворот).

15.08.2019 Другою білоцерківської міської державною нотаріальною конторою Київської області до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 було заведено спадкову справу №366/2019 (т. 1 а.с. 63-85).

15.08.2019 донька померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після нього (т.1 а.с. 64).

15.08.2019 мати померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_13 звернулася до Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 на користь його доньки - ОСОБА_1 , тобто позивача за первісним позовом по даній справі (т. 1 а.с. 65).

Відомості про наявність у померлого інших спадкоємців першої черги спадкування у матеріалах даної цивільної справи відсутні.

27.09.2019 Другою білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2246/02-31 видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що квартиру АДРЕСА_1 , було придбано на ім`я ОСОБА_7 (т.1 а.с. 16).

Також як встановлено судом, у період перебування у шлюбі, а саме 28.12.2016, ОСОБА_11 (покупець) було укладено із ОСОБА_9 (продавець) договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстровано в реєстрі за № 3975.

Відповідно до п. 2.1. указаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 60 120 грн, які отримані продавцем від покупця при посвідченні цього договору. Згідно з п. 2.2. договору оціночна вартість квартири згідно звіту про оцінку майна становить 60 120 грн.

Відповідно до преамбули вказаного договору відповідач ОСОБА_2 , укладаючи указаний договір, діяла за згодою її чоловіка - ОСОБА_4 , згідно з його заявою (т. 1 а. с. 12-13).

Задовольняючи позов первісний та зустрічний позови у відповідних частинах, та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на частину квартири у порядку спадкування за законом, а за ОСОБА_2 право власності на частину квартири, суд першої інстанції виходив із того, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано відповідачем ОСОБА_2 у період її перебування у шлюбі з ОСОБА_4 та за письмовою згодою останнього, та, ураховуючи правову позицію викладену у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року №712/3590/22, дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю померлого ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. У випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності. Не виключається можливість усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 року №712/3590/22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів того, що квартира, що є предметом спору, була придбана за особисті кошти померлого ОСОБА_4 або за особисті кошти відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , водночас, встановивши, що квартиру придбано відповідачем по зустрічному позову ОСОБА_2 у період її перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , й укладаючи указаний договір відповідач ОСОБА_2 діяла за письмовою згодою її чоловіка - ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира є спільною сумісною власності померлого ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 .

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відхиляючи доводи ОСОБА_2 , щодо придбання квартири за її особисті кошти, судом першої інстанції вірно враховано, що у день придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено за відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 , у того ж приватного нотаріуса було посвідчено продаж квартири АДРЕСА_3 , що належала на праві спільної часткової власності її чоловіку - ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_13 .

За даним договором ОСОБА_4 та ОСОБА_13 продали ОСОБА_14 квартиру під АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 2.1. указаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 270 930,00 гривень, які отримані продавцями від представника покупця при посвідченні цього договору. Згідно з п. 2.2. договору оціночна вартість квартири згідно звіту про оцінку майна становить 270 930,00 гривень (т.1 а.с. 14-15).

Також як встановлено судом, згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 22.11.2021 № 16137/16138/20-42 ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , станом на 28.12.2016 становила 614 644 гривень (т.1 а.с. 155-166).

При цьому, згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 21.02.2024 № 8353/22-42 ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 28.12.2016 становила 678 686,00 гривень (т. 1 а.с. 186-198).

Як обґрунтовано встановлено судом, ринкові вартості спірної квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 на день укладання указаних договорів купівлі-продажу є співставними, а саме 678 686,00 гривень та 614 644,00 гривень - відповідно. Отже доводи ОСОБА_2 щодо неспівмірності вартості придбання квартири АДРЕСА_4 із вартістю продажу квартири АДРЕСА_5 є безпідставними й презумпції спільності майна також не спростовують .

Також судом першої інстанції надана належна оцінка копії листу № 0002/2020 від 16.01.2020, за підписом аташе Посольства Королівства Саудівської Аравії в Україні, відповідно до якого батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_15 одержує заробітну плату в розмірі 1990 євро на місяць (т.1 а.с. 55), копія трудової книжки померлого ОСОБА_4 та Індивідуальні відомості про застраховану особу за Формою ОК-7, видані на його ім`я (т.1 а.с. 56-57, 58), адже такі докази не спростовують того, що спірну квартиру АДРЕСА_1 було придбано у результаті розпорядження коштами, які належали подружжю померлого ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц дійшов висновку, що потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві

власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Зважаючи на вищевикладене, й ураховуючи, що презумпція спільності права власності на майно подружжя поширюється і на спадкові правовідносини, частка в праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах(ч. 1ст. 1226 ЦК України), після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина лише на частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Оскільки судом не встановлено наявність заповіту після смерті ОСОБА_4 й інших спадкоємців окрім позивачки ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належна ОСОБА_4 частки у квартирі підлягає визнанню в порядку спадкування за законом за позивачкою ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що спадщина відкрилась тільки на майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , інша частка в квартирі, яка є спільним сумісним майном, не увійшла до складу спадщини й належить відповідачці (позивачці за зустрічним позовом) ОСОБА_2 . Зважаючи, на те, що останньою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя й не доведено набуття спірної квартири виключно за особисті кошті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на частки квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, зводяться до незгоди з висновком суду стосовно установлення обставин спільності майна та відсутності доказів набуття майна за особисті кошті, та зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка й порушень у порядку дослідження доказів апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики

Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява N 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа № 499/895/19).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Капустіна Віталія Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко