Єдиний унікальний номер справи №362/971/22
Провадження №22-ц/824/188/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційного збільшення за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційного збільшення за кредитним договором.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 22.05.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/9408/85/55714. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником перед позивачем за кредитним договором був укладений договір іпотеки №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року.

22.09.2010 року Васильківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у сумі 657056, 26 грн.

24.01.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КІБ» укладено договір відступлення права вимоги №114/53, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , перейшло до ПАТ «КІБ».

24.01.2018 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №114/53-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

13.07.2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу №2-1432/10, якою задовольнив заяву ТОВ «Довіра та Гарантія» про заміну сторони та замінив стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

За останні три роки погашення заборгованості відповідачем не здійснювалось, що підтверджується довідкою від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» №1/5107 від 01.02.2022 року про ненадходження платежів за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року, позивач поніс збитки за видачу кредитних коштів за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року. Отже вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат, що складає 184029, 91 грн.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» інфляційне збільшення за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року у розмірі 184029, 91 грн та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційного збільшення відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Свої вимоги обґрунтував тим, що судом першої не було прийнято до уваги рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області про зміну стягувача правонаступником, в якому було досліджено всі необхідні докази щодо законності переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Зазначає, що суми інфляційного збільшення нараховувались на заборгованість, що була встановлена рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2010 року у розмірі 657056, 26 грн. Стверджує, що заборгованість нараховувалась за останні три роки до подачі позову, а саме з 01.02.2019 року по 01.02.2022 року, коли кредитором вже було ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що на підставі матеріалів справи ним було встановлено, що 22.05.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/9408/85/55714.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2010 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, розірвано кредитний договір №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 655 236, 26 грн.

24.01.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний Банк» укладено договір відступлення прав вимоги №114/53, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «КІБ».

24.01.2018 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №114/53-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №014/9408/85/55714 від 22.05.2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2018 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено та замінено сторону стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

На підставі наведених обставин судом було зроблено висновок про те, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» володіє правом вимоги до відповідача.

В той же час після цього суд першої інстанції зазначає про те, що до суду не надано акти приймання-передачі права вимоги по конкретним кредитним договорам, що були б підписані ПАТ «КІБ» з попереднім кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і в подальшому між іншими кредиторами, а також виписки та розрахунки заборгованості відповідача, складені з боку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на момент укладення першого договору про відступлення прав вимоги і наступних договорів, не долучений список боржників, стосовно яких відступлено право вимоги за договором № 114/53-ДГ від 24 січня 2018 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «Довіра та Гарантія», як і доказів повідомлення відповідача про заміну кредитора. На цій підставі суд першої інстанції робить наступний висновок: позивачем не було доведено, що право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до нього.

З точки зору апеляційного суду вищевказані висновки суду першої інстанції прямо протирічать один одному, відтак не можуть вважатися належними. При цьому колегія суддів погоджується з позицією апелянта щодо того, що факт набуття позивача права вимоги до відповідача за кредитними договором встановлений судовим рішенням - ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2018 р. у справі 2-1432/10.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на викладене, позиція суду першої інстанції, покладена в основу оскаржуваного рішення, не може бути визнана належною та обґрунтованою.

Незважаючи на вищевикладене, з точки зору колегії суддів апеляційного суду позов тим не менш не підлягає до задоволення.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої позовні вимоги позивач ґрунтує на положеннях ст. 625 ЦК України, яка регламентує питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Правова конструкція вказаної норми передбачає необхідність встановлення не тільки факту виникнення зобов`язання, що в даному випадку було здійснено, але також і факту та обставин невиконання такого зобов`язання (період його невиконання, розмір заборгованості, який існує саме на даний час, тощо). Зважаючи на положення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, вказані обставини мали б бути підтверджені відповідними належними доказами, чого в даному випадку здійснено не було. Представлена до матеріалів справи довідка не може вважатися таким належним доказом, оскільки виготовлена самим позивачем і не містить підтвердження наявних в ній даних за допомогою сторонніх незалежних доказів.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм убачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Не містять матеріали справи й визнання вищевказаних обставині самим відповідачем.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує не доведення позивачем своїх тверджень щодо розміру заборгованості відповідача та часу її існування.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що застосування положень ст. 625 ЦК України можливе лише до дійсного зобов`язання, яке на час вирішення даного питання може біти пред`явлене до виконання.

Рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором було ухвалене Васильківським міськрайонним судом Київської області 22.09.2010 року. На то час строк пред`явлення до виконання виконавчого документу даної категорії складав 1 рік.

Законом «Про виконавче провадження» як на час ухвалення вищевказаного рішення суду, так і на даний час передбачені підстави для переривання такого строку, зокрема пред`явлення виконавчого документа до виконання, надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. В той же час наявність вказаних обставин підлягала доведенню позивачем, однак жодного доказу з наведеного приводу до суду надано не було. В свою чергу це виключає можливість задоволення позовних вимог.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року змінити в частині мотивів відмови для задоволення позовних вимог. В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько