Дата документу 12.02.2025 Справа № 337/5468/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5468/24
Провадження №22-ц/807/372/25
Головуючий в 1-й інстанції Завгородній Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Онищенка Е.А., Подліянової Г.С.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26А» на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року, постановлену у м.Запоріжжі у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26А» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території,-

В С Т А Н О В И В:

08.10.2024 позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по оплаті внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2024 відкрито спрощене провадження у справі, сторонам встановлено строк на подання відзиву та інших заяв по суті справи. 31.10.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач заперечив проти позову, а також зазначив, що позивачем безпідставно об`єднано позовні вимоги, частина з яких підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Зокрема, відповідач зазначив, що позивач, пред`являючи вимоги в розмірі 147 784 грн, по суті пред`явив дві позовні вимоги: а) про стягнення заборгованості в розмірі 131 495 грн по оплаті внесків, яка утворилася у зв`язку з володінням нежитловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, б. 26-А, літ. А-9, А1 (далі Вимога1) та б) про стягнення заборгованості в розмірі 16 289 грн по оплаті внесків, яка утворилася у зв`язку з володінням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (далі Вимога2). Відповідач вважає, що позовні вимоги не можуть бути об`єднані, оскільки в нежитловому приміщенні відповідач здійснює господарську діяльність як суб`єкт підприємницької діяльності, а тому спір в частині цих вимог між ним як фізичною особою-підприємцем та позивачем підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а відтак, позовну заяву слід повернути позивачу.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року:

1. Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний, 26-А» заборгованості зі сплати внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території в розмірі 147 784 грн роз`єднано на: а) Вимогу 1 про стягнення заборгованості в розмірі 131 495 грн по оплаті внесків, яка утворилася у зв`язку з володінням нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 16 289 грн по оплаті внесків, яка утворилася у зв`язку з володінням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Провадження у справі за Вимогою 1 (131 495 грн) закрито як таке, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

3. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи за Вимогою 1 (131 495 грн) відноситься до юрисдикції господарського суду.

4. Заяву представника відповідача із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

5. Продовжено розгляд справи за Вимогою 2 (16 289 грн) в порядку спрощеного позовного провадження.

6. Розгляд справи відкладено та призначено чергове судове засідання з розгляду цивільної справи по суті у приміщенні Хортицького районного суду м. Запоріжжя на 20 січня 2025 року на 10:00 год.

7. Копію ухвали надіслано сторонам.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду в частині закриття провадження за частиною позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26А» звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що власником, як житлового так і нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , зазначено ОСОБА_1 в статуті фізичної особи. Наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини за його участі є господарськими. Зважуючи на суб`єктивний склад правовідносин та предмет позову, справа у сукупності всіх вимог підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Железняк-Кранг І.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач подав заяву про стягнення заборгованості за двома приміщеннями: 1) Вимога 1 за нежитловим приміщенням (заборгованість 131 495 грн) 2) Вимога 2 за житловим приміщенням (заборгованість 16 289 грн).

Досліджуючи питання юрисдикційної підсудності, суд першої інстанції вважав, що вирішальним є не лише склад сторін (позивач юридична особа, відповідач фізична особа-підприємець), а й характер спору, який безпосередньо пов`язаний із здійсненням відповідачем господарської діяльності у вказаному приміщенні, оскільки воно використовується ним для торговельної діяльності (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), тобто в розумінні ст. 3 ГК відповідач здійснює там господарську діяльність, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Вказаний факт стороною позивача не спростовано, а відтак, позов в частині вимог 1 (на суму 131 495 грн) не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, доцільно роз`єднати позовні вимоги (Вимоги 1 та Вимоги 2) та закрити провадження за Вимогами 1, оскільки спір в частині Вимог 1 підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Господарським кодексом України (далі ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За частиною 1 статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або відмовиться від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання, перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд, відповідно до нормативів норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги.

Предметом спору у даній справі в частині заборгованості у розмірі 131495,00 грн є відповідний розмір неоплачених внесків на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідачем ОСОБА_1 , як споживачем відповідних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що позивач юридична особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26А» звернувся до суду з позовом, який зокрема містить вимоги до відповідача, який є суб`єктом підприємницької діяльності, яку він здійснює у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення 35 (літ.А-9, А1), в яке позивач надає відповідні послуги, а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

При цьому, як пояснив позивач суду апеляційної інстанції, вказане нежитлове приміщення, при побудові будинку проектувалось під магазин, і зараз використовується ним при здійсненні господарської діяльності як магазин. Вказане представником відповідача не спростовано.

Згідно із частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина 1 статті 320 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 335/11807/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, дійшла висновку, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Між тим, у справі що розглядається встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований, як ФОП з 13.12.1997 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Основним видом діяльності ФОП є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту. Нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 (літ.А-9, А1), до якого позивачем надаються послуги, використовується відповідачем для торгівельної діяльності магазин «Сімба».

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом (в частині позовних вимог у розмірі 131495,00 грн) до суб`єкта підприємницької діяльності, яку він здійснює у нежитловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 (літ.А-9, А1), а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність роз`єднання позовних вимог (Вимоги 1 -131495,00 грн. та Вимоги 2- 16289,00 грн.) та наявність підстав для закриття провадження за Вимогами 1, оскільки спір в частині Вимог 1 підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ювілейний 26А» залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2024 року у цій справізалишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: Е.А. Онищенко

Г.С. Подліянова