ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1445/24 Номер провадження 22-ц/814/266/25Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дорош А. І., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шпуганича Василя Петровича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року у складі судді Черняєвої Т. М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шпуганич В. П. звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 15 грудня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідач отримала від позивача у борг грошові кошти на загальну суму 100 000 євро з кінцевим терміном повернення до 01 січня 2024 року. Умовами договору передбачено що позика може надаватися однією або декількома сумами. Факт отримання грошових коштів підтверджується розписками позичальника від 15.12.2022 на 50 000 євро, від 20.12.2022 - 30 000 євро та від 28.12.2022 - 20 000 євро.

Проте, у встановлений строк відповідач позику не повернула.

Станом на дату звернення з позовом до суду заборгованість позичальника становить 115 000 євро та складається із: 100 000 євро заборгованості за тілом позики; 15 000 євро відсотків за користування позикою, які нараховані на підставі п. 2.1 договору позики (облікова ставка НБУ на 2023 р. становить 15% річних).

Відсотки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не нараховуються.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики грошових коштів від 15 грудня 2022 року в сумі 115 000 євро та витрати зі сплати судового збору в сумі 15 412,52 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог адвоката Шпуганича В. П. в інтересах ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю заявлених позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Шпуганич В. П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами факт укладення між ними договору позики грошових коштів, проте судом не прийнято до уваги копії розписок, надісланих суду через систему «Електронний суд» та засвічених електронним підписом адвоката Шпуганича В. П.

При цьому, під час розгляду справи суд не ухвалював рішень щодо огляду оригіналів розписок та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, проігнорувавши ту обставину, що факт укладення договору, передачі коштів та наявність заборгованості у заявленому розмірі відповідачем не заперечувалися.

Вказує на помилковість висновків суду щодо відсутності переконливих доказів наявності заборгованості відповідача за вказаним договором позики та відсутності підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову з тих мотивів, що підписи відповідача суттєво різняться. Відтак не відповідає фактичним обставинам справи ухвала суду від 14.05.204 про відмову у прийнятті заяви відповідача про визнання позову.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 15 грудня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до пункту 1 якого позикодавець у термін до 30 грудня 2022 року зобов`язався передати у власність позичальника, а позичальник зобов`язувався одержати від позикодавця грошові кошти на загальну суму 100 000 євро.

Згідно підпункту 2.1 договору за користування сумою позики позичальник сплачує позикодавцю проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ.

Строк повернення позики визначено до 01 січня 2024 року (підпункт 2.2 договору).

Також умовами договору визначено, що факт отримання позики підтверджується власноручно складеною розпискою. Кошти можуть бути надані однією сумою або різними сумами у різний період. Повернення позики проводиться у готівковому або безготівковому розрахунку. У разі повернення позики факт повного розрахунку підтверджується заявою позикодавця, підпис на якій повинен бути засвідчений нотаріально або що прирівнюється до нотаріального підпису (підпункти 2.4, 2.5, пункт 4).

На виконання умов договору позики ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 15.12.2022 грошові кошти у сумі 50 000 євро, 20.12.2022 грошові кошти у сумі 30 000 євро та 28.12.2022 грошові кошти у сумі 20 000 євро, а всього 100 000 євро, що підтверджується власноручними розписками ОСОБА_2 , складеними у місті укладення договору позики - м. Вайдохфен ан дер Тая, Австрія.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження позовних вимог позивачем не надано суду оригіналів розписок від 15.12.2022, 20.12.2022 та 28.12.2022, які є предметом розгляду у справі, відтак відсутні переконливі докази того, що відповідач дійсно має непогашену заборгованість перед позивачем, а визнання нею позову викликає у суду сумніви.

Проте, таких висновків суд дійшов всупереч встановлених фактичних обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 509, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України зобов`язання виникають з договорів та інших правочинів.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 6, частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тобто, договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до діючих актів цивільного законодавства, має обов`язкову силу для сторін. Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 через відсутність оригіналу договору позики та розписок позичальника ОСОБА_2 , у порушення вимог частини шостої статті 95 ЦПК України не витребував у позивача оригіналів вказаних письмових доказів та дійшов передчасних висновків про їх ненадання позивачем та, як наслідок, недоведеність заявлених позовних вимог.

На вимогу апеляційного суду представником позивача надано підписаний сторонами договір позики грошових коштів від 15.12.2022 та оригінали власноручних розписок ОСОБА_2 від 15.12.2022, 20.12.2022 та 28.12.2022, які підтверджують як факт укладення спірного договору позики, так і безпосередньо отримання відповідачем від позивача грошових коштів загальною сумою 100 000 євро. При цьому наявність оригіналів боргових документів у кредитора свідчить про невиконання боржником ОСОБА_2 свого обов`язку з повернення позики, що є підставою для захисту порушених прав позивача.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У цивільному судочинстві діють принципи диспозитивності та змагальності, які покладають на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц (провадження № 61-17989св21)).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Матеріали справи вказують на те, що суд першої інстанції за відсутності заперечень з боку відповідача піддав сумніву надані позивачем докази, не взявши до уваги, що такі відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності доказів і у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність невиконаних боргових зобов`язань з боку позичальника ОСОБА_2 .

При цьому сама відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи та надіслала до суду заяву про визнання фактів отримання нею у борг грошових коштів на суму 100 000 євро та неповернення позики у встановлений строк, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відмова суду у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову на стадії підготовчого провадження не звільняла суд від обов`язку оцінювати докази та обставини справи в їх сукупності відповідно до критеріїв, встановлених у статті 89 ЦПК України, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження усіх наявних у справі доказів.

Всебічність дослідження доказів обумовлена тим, що суд повинен у цивільній справі дослідити докази, подані як позивачем, так і відповідачем або іншими особами, які беруть участь у справі на користь однієї чи другої сторони справи. Всі докази, що надходять до справи, так чи інакше направлені на підтвердження матеріально-правових чи процесуальних вимог позивача або заперечень відповідача. Всебічність дослідження доказів означає те, що суд враховує аргументи всіх осіб, що беруть участь у справі, дослідження та подальшу оцінку доказів проводить не з позиції однієї зі сторін, а з позиції незалежного арбітра.

Повне дослідження судом доказів означає отримання в такому обсязі доказового матеріалу, який був би достатнім для здійснення правильного висновку щодо наявності чи відсутності тих чи інших обставин цивільної справи. Повне дослідження доказів припускає наявність доказів, достатніх для висновків суду у справі, і оцінку всієї сукупності наявних у справі доказів. Для забезпечення повноти дослідження доказів суд повинен вивчити всі належні й допустимі докази. При цьому суд має право запропонувати особам, що беруть участь у справі, надати додаткові докази, якщо визнає неможливим розглянути справу на підставі доказів, наявних у справі. Повним має бути і аналіз усіх доказів.

Об`єктивність дослідження доказів означає відсутність зацікавленості суду в справі, що розглядається, відсутність упередженості при оцінці доказів.

Безпосереднє дослідження доказів тісно пов`язане зі змістом судового доказування, оскільки він є способом сприйняття судом доказів, а також з дотриманням правил про належність та допустимість доказів. Відповідно до принципу безпосередності дослідження судових доказів має проводитися таким чином, щоб суд мав реальну можливість особисто ознайомитися з доказами, які є у цивільній справі.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному судовому провадженні доказів шляхом допиту свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису й відеозапису тощо. Ця засада цивільного судочинства має значення для повного з`ясування обставин справи та її об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в статті 89 ЦПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини справи.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (частина друга статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Тому засада безпосередності є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не були враховані при постановленні рішення судом, а отже, судове рішення не може бути визнано законним і обґрунтованим.

У справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції не здійснив безпосереднє дослідження оригіналів договору позики та розписок позичальника ОСОБА_2 , які у разі наявності сумнівів у відповідності поданих копій письмових доказів їх оригіналу, суд міг витребувати у позивача.

Лише у разі неподання оригіналу письмового доказу учасником справи на вимогу суду, настають правові наслідки, передбачені частиною першою статті 78, частиною шостою статті 95 ЦПК України.

Проте, суд першої інстанції не пропонував позивачу надати оригінали доказів та не перевірив доводів позивача про наявність у нього відповідних оригіналів боргових документів, внаслідок чого дійшов необґрунтованих висновків про неможливість достовірно встановити наявність у позивача оригіналів розписок ОСОБА_3 від 15.12.2022, 20.12.2022, 28.12.2022 та відмовив у зв`язку з цим у задоволенні позову.

Враховуючи, що судом першої інстанції не забезпечено та не здійснено повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього розгляду справи, висновки про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є безпідставними, такими, що ґрунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем по справі понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 15 412,52 грн та апеляційної скарги - 18 495,02 грн, а всього 33 907,22 грн, які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шпуганича Василя Петровича - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики грошових коштів від 15 грудня 2022 року в сумі 115 000 євро.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 33 907,54 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді А. І. Дорош

О. І. Обідіна