Дата документу 05.02.2025 Справа № 337/6651/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/6651/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/55/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Білоус Геннадія Борисовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС, про визнання права власності на транспортний засіб,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Білоус Г.Б. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що в 2007 році ОСОБА_1 придбала в автосалоні та набула право власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz CL-500», рік випуску 2007, в кузові сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 5461 куб.см., повна маса 2 510 кг. 31.03.2007 року органом РЕВ МРВ ДАІ № 1, 2 при УМВС України в Запорізькій області було проведено реєстрацію вказаного транспортного засобу, присвоєно державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 .

Право керувати вказаним транспортним засобом за довіреністю мав також чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який помер у 2016 році.

Після смерті чоловіка в червні 2016 року ОСОБА_1 виявила зникнення свого автомобіля, який зберігався на автомайданчику в Хортицькому районі м. Запоріжжя, у зв`язку з чим вона звернулась до Хортицького відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області із заявою про вчинення злочину щодо незаконного заволодіння невідомими особами/особою її транспортним засобом «Mercedes-Benz CL-500», в кузові сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску.

01.07.2016 року слідчими слідчого відділу Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було внесені відомості до ЄРДР № 0002006, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (незаконне заволодіння транспортного засобу).

В ході проведення досудового розслідування матеріали було об`єднано в одне провадження, внесеного до ЄРДР № 0004923, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 289 КК України. В рамках вказаних кримінальних проваджень ОСОБА_1 визнана потерпілою особою. Проведенням слідчих (розшукових) дій в ході досудового розслідування, транспортний засіб «Mercedes-BenzCL-500», в кузові сірого кольору, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , було оголошено в розшук; у 2023 році знайдено, затримано, вилучено, визнано речовим доказом та накладено арешт. На даний час вказаний автомобіль поміщений на спеціальний майданчик територіальних органів Національної поліції в м. Запоріжжі для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

ОСОБА_1 як потерпіла особа у кримінальному провадженні цивільного позову не пред`являла, оскільки особа/особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та завдала шкоди потерпілій на даний час слідством не встановлена.

При затриманні, вилученні та накладенні арешту на автомобіль досудовим розслідуванням було встановлено, що з квітня 2016 року до теперішнього часу автомобіль зареєстрований на особу ОСОБА_4 , яка набула на нього (автомобіль) право власності на підставі договору купівлі-продажу та відповідної реєстрації транспортного засобу в регіональному/територіальному сервісному центрі МВС України.

На даний час відповідач ОСОБА_4 не визнає та оспорює право власності на вищевказаний автомобіль за позивачем ОСОБА_1 , оскільки вважає себе добросовісним набувачем.

У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом про визнання за нею права власності на вказаний автомобіль. Судом першої інстанції її позов було задоволено, однак постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року по справі № 368/69/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , рішення Кагарлицького районного суду Київської області було скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на вказаний транспортний засіб, відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили, залишена без змін після її перегляду судом Касаційної інстанції від 15.03.2023 року.

В рамках вищевказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2023 року по справі № 337/183/23, клопотання органу досудового розслідування про накладення арешту на вказаний автомобіль було задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді про накладення арешту, ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного суду, однак ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.07.2023 року апеляційна скарга ОСОБА_4 була залишена без задоволення.

В квітні 2023 року ОСОБА_4 також звернулась до слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про скасування арешту на вказаний автомобіль, однак ухвалою від 24 липня 2023 року по справі № 337/183/23, в задоволенні клопотання було відмовлено.

Досудовим розслідуванням вказаного кримінального провадження встановлено, що будь-якого договору, довіреності, розписки або іншої письмової або усної згоди на відчуження свого автомобіля ОСОБА_1 нікому не давала, жодного документа не підписувала, що підтверджується матеріалами та доказами у кримінальному провадженні. Наявні в матеріалах кримінального провадження Довідка-рахунок Серії НОМЕР_4 від 27.08.2014 року, видана від ФОП « ОСОБА_5 » на ім`я ОСОБА_6 про продаж автомобіля; Договір купівлі-продажу та Акт приймання - передачі автомобіля від 27.08.2014 року між продавцем ФОП « ОСОБА_5 » та покупцем фізичною особою ОСОБА_6 ; Договір комісії між ФОП « ОСОБА_5 », особою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 27.08.2014 року про продаж її автомобіля, є вигаданими та підробленими документами, які були використані їх авторами як спосіб у незаконному заволодінні транспортного засобу, оскільки жодного підпису ОСОБА_1 на вказаних документах не має, а про існування вказаних документів останній взагалі не було відомо.

У зв`язку з наведеними обставинами, позивач ОСОБА_1 до теперішнього часу не має можливості повернути та продовжувати володіти, користуватися та розпоряджатися своїм автомобілем, оскільки її право власності не визнається відповідачем, а проведення (продовження) досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування не надає можливість позивачу належним чином поновити та встановити порушене право власності.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1 була і є власником вказаного автомобіля, однак, оскільки відповідачем таке право власності за ОСОБА_1 не визнається, то у останньої виникла необхідність у зверненні до суду з цим позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- відшкодувати їй шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, що внесене до ЄРДР за № 004923 за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 388, ч.1 ст. 358, ч. 3 ст. 289 КК України, шляхом повернення майна, а саме автомобіля марки «Mercedes-Benz CL-500», 2007 року випуску, в кузові сірого кольору, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , об`єм двигуна 5461 куб.см., повна маса 2510 кг;

- визнати за нею право власності на автомобіль марки «Mercedes-Benz CL-500», 2007 року випуску, в кузові сірого кольору, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , об`єм двигуна 5461 куб.см., повна маса 2510 кг;

- зобов`язати органи Головного сервісного центру МВС України здійснити, відновити державну реєстрацію транспортного засобу марки «Mercedes-Benz CL-500», 2007 року випуску, в кузові сірого кольору, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 , об`єм двигуна 5461 куб.см., повна маса 2510 кг, за ОСОБА_1 та видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;

- судові витрати покласти на відповідача.

У квітні 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Палієнко О.А. звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС України, про визнання права власності на транспортний засіб.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що у квітні 2016 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу № 507/05/8047/16 від 21.04.2016 року набула право власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , на підтвердження чого 22.04.2016 року ТСЦ МВС України в м. Києві № 8047 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

У листопаді 2018 року до позивача звернувся невідомий раніше чоловік - ОСОБА_7 та вимагав передати йому транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який був придбаний ним на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 343 від 10.11.2017 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з яким позивач також не знайома.

Наполягаючи на своєму, ОСОБА_7 на підтвердження своєї позиції надав позивачу для огляду та зняття копій свої особисті документи та Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 343 від 10.11.2017 року. Однак, ознайомившись з текстом договору, позивач звернула увагу, що вказаний договір укладено з порушеннями норм чинного законодавства України. Продавцем відповідно до даного договору виступає ОСОБА_8 , який не є володільцем проданого згідно договору транспортного засобу, а також не є та ніколи не був уповноваженим на продаж транспортного засобу, що належить позивачу.

На підтвердження права власності позивача на транспортний засіб марки MERCEDES- BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , вона надала ОСОБА_7 для огляду оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , відповідно до якого власником транспортного засобу починаючи з 22 квітня 2016 року є саме вона. Не дивлячись на це, ОСОБА_7 відмовився визнавати право власності позивача на вищевказаний транспортний засіб, натомість повідомив, що має бажання звернутися до правоохоронних органів з метою примусового вилучення у позивача належного їй транспортного засобу.

Також, в подальшому, під час примусової зупинки транспортного засобу працівниками поліції, останні повідомили ОСОБА_9 , що належний їй транспортний засіб MERCEDES- BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , відображається у відповідному реєстрі як такий, що перебуває у розшуку. Враховуючи, що у правоохоронців були відсутні підстави для вилучення транспортного засобу, автомобіль не був арештований, а у ОСОБА_9 було при собі дійсне (не скасоване) свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , позивачу після тривалої перевірки надали можливість поїхати.

Як було встановлено згодом, до Хортицького відділення поліції Дніпровського відділу ГУПН в Запорізькій області надійшла заява від невідомої позивачу особи, а саме - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про незаконне заволодіння транспортним засобом марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , фактичним та добросовісним власником якого є позивач, адже вказаний транспортний засіб був придбаний нею на законних підставах шляхом укладання договору купівлі-продажу.

У зв`язку з тим, що право власності позивача на автомобіль вочевидь не визнавалось відповідачами та кожен з них вважав, що автомобіль позивача є власністю кожного відповідача окремо (на різних підставах), ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на майно.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі № 368/69/19 позов ОСОБА_9 було задоволено в повному обсязі.

Після вирішення спору судом ОСОБА_9 продовжила користування автомобілем без перешкод.

Однак, 09 січня 2023 року під час користування знайомим позивача спірним автомобілем, що належить ОСОБА_10 , транспортний засіб був зупинений працівниками УПП у м. Києві ДПП, якими було встановлено, що автомобіль ОСОБА_9 з номером шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 перебуває у розшуку.

Приблизно через годину на місце зупинки транспортного засобу прибули працівники Печерського УП ГУНП у м. Києві, які повідомили, що транспортний засіб MERCEDESBENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , перебуває у розшуку у зв`язку зі здійснення Хортицьким відділенням поліції Дніпровського відділу ГУПН в Запорізькій області досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002006 від 01.07.2016 року за заявою ОСОБА_1 .

У подальшому автомобіль ОСОБА_9 було вилучено працівниками Печерського УП ГУНП у м. Києві та переміщено на спеціальний майданчик для зберігання транспортних засобів, а ОСОБА_9 була позбавлена прав користування своїм майном. Наразі автомобіль також перебуває на відповідному майданчику.

В ході вирішення питання про повернення працівниками поліції автомобіля, представник ОСОБА_9 надав правоохоронцям копію рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі № 368/69/19, відповідно якого право власності на спірне авто визнано за ОСОБА_9 . Однак, 10.01.2023 року представником поліції було надано з ЄДРСР постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року, якою скасовано рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у справі № 368/69/19.

Скасовуючи рішення першої інстанції апеляційний суд у своїй постанові констатував недоведеність наявності порушення з боку відповідачів прав позивача, які вона поклала в основу свого позову. За таких умов, відсутність таких порушень прав позивача обумовлює й неможливість задоволення позову в даному випадку, на що суд першої інстанції уваги не звернув, ухваливши по справі фактично невірне рішення.

Відтак судовий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у 2019-2020 рр. завершився тим, що судом не було визнано незаконність набуття ОСОБА_9 права власності на спірний транспортний засіб та не встановлено підстав вважати, що ОСОБА_1 оскаржує відповідне право або не визнає його. Як вже було зазначено, ОСОБА_9 після 2020 року продовжила безперешкодно користуватися відповідним автомобілем й надалі до моменту його вилучення працівниками поліції.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2023 року у справі № 337/183/23 було арештовано належний ОСОБА_2 транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 , на підставі клопотання слідчого СВ ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004923, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.10.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 289 КК України.

У 2024 році представнику ОСОБА_9 стало відомо, що в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває справа № 337/6651/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Головний сервісний центр МВС України в особі Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області; Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП №5 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням та визнання права власності.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не визнає та оскаржує право власності ОСОБА_9 на належний їй транспортний засіб, остання прийняла рішення про звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Крім того, за заявою ОСОБА_1 було відкрито низку кримінальних проваджень, на підставі яких було арештоване та наразі перебуває під арештом майно ОСОБА_9 , а саме - автомобіль MERCEDES BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 . Дії та звернення ОСОБА_1 фактично призвели до того, що ОСОБА_9 позбавлена можливості вільно володіти та користуватись своїм майном. ОСОБА_1 повністю підтримує дії правоохоронців, хоча досудове розслідування у кримінальних провадженнях безрезультатно здійснюється вже більше 100 місяців, тобто вочевидь поза розумним строком для відповідної категорії кримінальних проваджень.

27.01.2017 року постановою слідчого було призначено судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання щодо справжності підпису ОСОБА_1 в документах продажу спірного автомобіля.

Згідно висновку експерта № 4-147 від 14.07.2017 року (міститься в матеріалах кримінального провадження №0004923 та не може бути наданий ОСОБА_9 до суду) відповісти на поставлені експерту питання не виявилось можливим внаслідок недостатньої кількості порівняльного матеріалу, максимально наближеного за часом виконання до досліджуваних документів, та обмеженим об`ємом графічних матеріалів, що міститься в досліджуваних коротких рукописних текстах, через непридатність підпису для проведення порівняльного дослідження.

Таким чином, відповідач за зустрічним позовом безпідставно не визнає за ОСОБА_9 право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 , не надаючи при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 в результаті незаконних дій.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_9 просила суд: в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі; зустрічний позов задовольнити в повному обсязі; визнати за нею право власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 ; судові витрати стягнути з позивача за первісним позовом.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС України в особі Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, про визнання права власності на транспортний засіб, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС України в особі Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення та визнання права власності.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС, про визнання права власності на транспортний засіб, - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, представник ОСОБА_1 адвокат Білоус Г.Б. подав апеляційну скарга, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався лише на наявність у ОСОБА_9 правовстановлюючого документа у вигляді договору купівлі - продажу № 507/05/8047/16 від 21.04.2016 року на спірний автомобіль, втім не витребував документів, на підставі яких ОСОБА_9 набула право власності на автомобіль, не встановив їх дійсність та навіть їх існування. На підставі зазначеного вважає, що оскаржуване рішення побудовано на припущеннях.

При цьому, ґрунтуючись лише на припущеннях, суд першої інстанції фактично встановив обставини подій; в той час як наявність та правомірність або не правомірність вчинення дій особами у даному випадку покладено на органи досудового розслідування ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області у кримінальному проваджені, що внесене до ЄРДР за №0002006 від 01.07.2016, та об`єднаного в одне кримінальне провадження з №0004923, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 289 КК України. Заявник наголошує, що у вказаних кримінальних провадженнях вона визнана потерпілою, проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, як і не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є первісним власником спірного автомобіля, і таке право власності вона нікому не передавала, а отже є власником і досі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУНП в Запорізькій області Трішина А.М. зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки заявник під час розгляду справи в суді першої інстанції не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона на теперішній час є власником спірного автомобілю та має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення. Відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог за первісним позовом ОСОБА_1 , в іншій частині, а саме, в частині вирішених вимог за зустрічним позовом, рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, Головний сервісний центр МВС, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, визнання права власності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не спростувала правомірність правочину - договору купівлі-продажу №507/05/8047/16 від 21.04.2016 року, за яким ОСОБА_4 набула право власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , на підтвердження чого 22.04.2016 року ТСЦ МВС України в м. Києві № 8047 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 . В кримінальній справі відсутнє рішення яке набрало законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, згідно якого звільнено ОСОБА_1 від доказування, що їй завдана будь-яка шкода зокрема та, про відшкодування якої вона просить в цій справі, та відсутні правові підстави для повернення автомобіля «Меrcedes-Веnz CL-500», д.н.з. НОМЕР_7 . Відповідно за наявності у ОСОБА_4 чинного правовстановлюючого документу на вказаний автомобіль у вигляді договору купівлі-продажу, у суду відсутні правові підстави для визнання права власності на автомобіль «Меrcedes-Веnz CL-500» за ОСОБА_1 , тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний автомобіль задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги щодо зобов`язання органів Головного сервісного центру МВС України здійснити, відновити державну реєстрацію вказаного транспортного засобу за ОСОБА_1 та видати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу задоволенню не підлягають, оскільки є похідними вимогами від позовних вимог про визнання права власності на автомобіль «Mercedes-Benz CL-500» за ОСОБА_1 , в задоволенні яких судом було відмовлено.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась до відділу поліції № 5 Запорізького районного управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку статті 214 КПК України з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом. Відповідні відомості 01.07.2016 року були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 0004923.

13.04.2018 року за постановою прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області кримінальне провадження за № 0002006 було об`єднано з кримінальним провадженням за № 0004923 від 29.10.2015 року.

Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль «Меrcedes-Веnz CL-500» в кузові сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, 31.03.2007 року був зареєстрований за ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.08.2014 року автомобіль «Меrcedes-Веnz CL-500» в кузові сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, був проданий громадянкою ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_6 за допомогою послуг ФОП « ОСОБА_5 ».

21.04.2016 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу № 507/05/8047/16 від 21.04.2016 року набула право власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель CL500, об`єм двигуна 5462 см2, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , на підтвердження чого 22.04.2016 року ТСЦ МВС України в м. Києві № 8047 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

27 січня 2017 року постановою слідчого ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області було призначено судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання щодо справжності підпису ОСОБА_1 в документах стосовно продажу автомобіля.

Згідно висновку експерта № 4-147 від 14.07.2017 року відповісти на поставлені експерту питання не виявилось можливим внаслідок недостатньої кількості порівняльного матеріалу максимально наближеним за часом виконання до досліджуваних документів, та обмеженим об`ємом графічного матеріалу, що міститься в досліджуваних коротких рукописних текстах, та через непридатність підпису для проведення порівняльного дослідження.

Відповідно змісту листа Печерського УП ГУНП в м. Києві № 294/18/52/03-23 від 11.01.2023 року автомобіль «Меrcedes-Веnz GL-500», д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, знаходиться у розшуку ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.

Ухвалою слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя Ширіною С.А. від 12 січня 2023 року задоволено клопотання слідчого відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП Турчака І.В. в Запорізькій області про арешт майна у кримінальному провадженні № 0004923. Накладено арешт на майно, яке було вилучено 10.01.2023 року слідчим СВ Печерського УП ГУНП у м. Київ старшим лейтенантом поліції Собко А.М. у період часу з 01:30 по 02:00 годин. В ході проведення огляду місця події вищевказаний автомобіль поміщено за адресою: м. Київ, вул. Хоткевича, 20-А, на відповідальне зберігання, а саме, транспортний засіб марки «Меrcedes-Веnz», марки GL-500, д.н.з. НОМЕР_8 , в кузові сірого кольору, який зареєстрований на ОСОБА_4

25 січня 2023 року постановою слідчого ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Турчак І.В. вищевказаний транспортний засіб визнано речовим доказом та переміщено зі спеціального майданчику за адресою: АДРЕСА_1 , до спеціального майданчику відділу поліції №5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Лахтинська, буд. 10.

Наразі досудове розслідування триває, вилучений автомобіль тимчасово зберігається на спеціалізованому майданчику транспортних засобів, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Привокзальна, 13.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 41 Конституції України також закріплено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, у статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У ч. 1 ст. 216 ЦК України вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, який визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово- правовим засобом захисту права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Також, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Отже, позивач була власником спірного автомобіля. Потім згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2014 року автомобіль «Меrcedes-Веnz CL-500», д.н.з. НОМЕР_2 , був проданий громадянкою ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_6 за допомогою послуг ФОП « ОСОБА_5 ». На даний час автомобіль належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від № 507/05/8047/16 від 21.04.2016 року, на підтвердження чого 22.04.2016 року ТСЦ МВС України в м. Києві № 8047 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 .

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 набула право власності на спірний автомобіль у встановленому порядку на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного та оформленого безпосередньо в сервісному центрі МВС у присутності адміністратора такого органу, і цей договір на теперішній час не розірваний і не визнаний недійсним.

За зверненнями позивача ОСОБА_1 до правоохоронних органів щодо незаконності вибуття з її власності спірного транспортного засобу здійснюється кримінальне провадження, яке на даний час не завершене, винних осіб у вчиненні протиправних діянь слідством не встановлено.

Враховуючи вищевикладене правове регулювання та надані сторонами справи докази, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у даній справі про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про вибуття спірного автомобіля з її власності всупереч її волі. На даний час доказів щодо вчинення кримінальних правопорушень стосовно автомобіля позивача суду не надано відповідних рішень у кримінальних провадженнях за заявою позивача не прийнято.

Відтак стверджувати про незаконність заволодіння відповідачем ОСОБА_2 спірним майном у суду підстав не має.

Враховуючи наявність кримінального провадження № 0004923 та ряд процесуальних дій, вчинених судом та органом досудового розслідування, зокрема, ухвалою слідчого судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року задоволено клопотання слідчого відділу поліції № 5 ЗРУП ГУНП Турчака І.В. в Запорізькій області про арешт майна у кримінальному провадженні №0004923, накладено арешт на майно; постановою слідчого ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 25 січня 2023 року транспортний засіб визнано речовим доказом та переміщено зі спеціального майданчику, - питання щодо повернення автомобіля позивачу є передчасним.

Відповідно до пунктів, 25, 26, 27, 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/14342/18 (провадження № 14-45цс21) зазначено, що зберігання речових доказів є однією з гарантій реалізації завдань кримінального провадження, передбачених статтею 2 КПК України, й умовою дотримання прав на майно, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, і на яке слідчий суддя наклав арешт. Таке зберігання регламентується, зокрема, статтею 100 КПК України та має забезпечити як подальше цільове використання відповідних об`єктів, виконання завдання та досягнення мети арешту цих об`єктів.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження (пункт перший частини шостої статті 100 КПК України).

За змістом частини дванадцятої статті 100 КПК України у порядку цивільного судочинства слід вирішувати спір про належність речей, що підлягають поверненню, а не про усунення перешкод у користуванні майном, переданим на відповідальне зберігання у межах кримінального провадження.

На досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим КПК України строк. Відповідну скаргу можуть подати заявник, потерпілий, його представник чи законний представник, підозрюваний, його захисник чи законний представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володілець тимчасово вилученого майна, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування (пункт 1 частини першої статті 303 КПК України).

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Отже, чинним законодавством передбачено механізм захисту прав особи у кримінальному провадженні.

У аспекті викладеного апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що позивач не вчиняла правочинів, спрямованих на відчуження автомобіля та про те, що суд не дослідив зміст договору, за яким відповідач отримала у власність спірний транспортний засіб. При цьому на даний час відсутні рішення про притягнення до кримінальної відповідальності будь-яких осіб за незаконні дії з автомобілем, що належав позивачу.

Доводи скаржника про незаконність набуття відповідачем права власності на автомобіль апеляційним судом відхиляються, адже відповідні права у останньої виникли за чинним договором купівлі-продажу №507/05/8047/16 від 21.04.2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт вибуття автомобіля з власності позивача поза її волею встановлено кримінальним провадженням №0004923 є безпідставними, оскільки кримінальне провадження за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 388 КК України, є незавершеним, тому відсутні підстави вважати факти, на які посилається позивач, встановленими.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Крім того, представник ОСОБА_1 адвокат Білоус Г.Б. подав апеляційному суду клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити наступні питання:

- Чи виконано рукописний текст та підпис у Договорі комісії від 27.08.2014 року між ФОП « ОСОБА_5 », особою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 під графою «КОМІТЕНТ» ОСОБА_1 або іншою особою?

- Чи виконано рукописний текст та підпис особою ОСОБА_1 на заяві від 29.08.2014 року або іншою особою?

Дослідивши матеріали справи та доводи клопотання колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з таких підстав.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання в сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять саме до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона позивача за первісним позовом при розгляді справи у суді першої інстанції клопотання про призначення експертизи не заявляла.

Положеннями ч. 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки позивачем в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, причин неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції скаржником не зазначено, це виключає процесуальну можливість призначення такої експертизи в судді апеляційної інстанції.

Отже, позивачем порушено процесуальний порядок подання клопотання, у зв`язку з чим таке клопотання не може бути задоволено.

Крім того, з відповіді на запит апеляційного суду з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 10.12.2024 року вбачається, що в матеріалах кримінального провадження відсутній оригінал Договору комісії від 27.08.2014 року, укладеного між ФОП « ОСОБА_5 », особою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_1 від 29.08.2014 року.

З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Білоус Г.Б. про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білоус Геннадія Борисовича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков