КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 379/652/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3237/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шевченко Ангеліни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у складі судді Музиченко О.О.,

у цивільній справі за позовом приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «НИВА» до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі № 379/652/24 за позовом ПОСП «НИВА» до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви, у якій просила стягнути з ПОСП «НИВА» на свою користь 10 000 грн здійснених витрат на професійну правничу допомогу.

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 04 вересня 2024 року заяву ПОСП «НИВА» про закриття провадження у справі за позовною заявою ПОСП «НИВА» до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви задоволено повністю, закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку відсутністю предмета спору.

Вказує, що саме з власної вини, зумовленої процесуальною недбалістю та недобросовісною поведінкою, позивачем було пред`явлено позов до ОСОБА_1 при відсутності предмета спору на момент звернення до суду. Так, позивачем в межах його правомочностей за період з моменту ймовірного посіву озимої пшениці - 08 жовтня 2023 року та до моменту пред`явлення позову до суду - 17 червня 2024 року не було здійснено жодної перевірки стану «своїх» посівів, а акт огляду комісії ПОСП «НИВА» від 16 липня 2024 року з`явився та був поданий до суду лише 03 вересня 2024 року, тобто вже після отримання від відповідача відзиву від 08 серпня 2024 року на позовну заяву з документальним підтвердженням наявності посівів сої на земельній ділянці відповідачки.

Зазначає, що всі обставини вказують на те, що саме позивач міг та був зобов`язаний пересвідчитися в існуванні об`єкта його претензійно-майнової вимоги на момент пред`явлення позову. За цих обставин очевидною є необґрунтованість пред`явленого позову, що є самостійною та достатньою підставою для повного відшкодування здійснених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Також просила суд врахувати те, що ОСОБА_1 не працевлаштована та доходів у вигляді заробітної плати не отримує, постійно проживає з чоловіком ОСОБА_2 у селі Велика Вовнянка Білоцерківського району Київської області, подружжя проживає за рахунок пенсії, яку отримує ОСОБА_2 , та орендної плати, що один раз у рік сплачує користувач земельної ділянки, інших доходів відповідачка не має.

Син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 захищає Україну від збройної агресії російської федерації, перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 . Відповідачка перебуває в постійному психологічному та фінансовому напруженні, а тому 10 000 грн, що були сплачені нею за фактично надану правничу допомогу до моменту закриття провадження у справі, є значною сумою для відповідачки, що істотно впливає на матеріальне становище її сім`ї. З огляду на зазначене саме повне відшкодування позивачем витрат на професійну правничу допомогу є важливим для відповідачки та справедливим, адже цих витрат вона не зазнала б за відсутності необґрунтованого позову ПОСП «НИВА».

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з ПОСП «НИВА» 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Шевченко А.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким заяву про розподіл судових витрат задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Вказує, що на підтвердження понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн суду надано копії договору про надання правничої допомоги № 64/24 від 08 липня 2024 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001180 від 02 листопада 2023 року, ордера адвоката №1675858 від 07 серпня 2024 року, додаткової угоди № 1 від 15 липня 2024 року, акта здачі - приймання наданих послуг № 1 від 04 вересня 2024 року, квитанції до платіжної інструкції від 06 вересня 2024 року.

Посилається на те, що гонорар адвоката визначається сторонами в погодинному розмірі наступним чином: 2 000 грн за одну годину роботи адвоката, зокрема щодо збору доказів, підготовки та подання заяв по суті справи, підготовки та подання при потребі заяв/клопотань з процесуальних питань, а також заперечення проти заяв і клопотань.

Звертає увагу суду на те, що підготовка та подання відзиву на позовну заяву від 08 серпня 2024 року зайняло обсяг часу 5 год, тобто загальна вартість складає 10 000 грн (правовий аналіз позовної заяви та доданих до неї документів з урахуванням уточнення позовної заяви; консультування відповідачки щодо змісту та підстав позовних вимог; формування правової позиції відповідачки з підбором релевантної до спірних правовідносин судової практики; збір доказів (у т.ч. організація та складення протоколу огляду (обстеження) земельної ділянки від 30 липня 2024 року з фотофіксацією; заявлення клопотання про закриття провадження у справі в складі відзиву на позовну заяву; надіслання відзиву на позовну заяву позивачу та суду).

Вказано, що судом передчасно було закрито провадження у справі на стадії підготовчого провадження, що є процесуальною помилкою, адже відповідно до позиції Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, закриття провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання.

У відзиві на апеляційну скаргу ПОСП «НИВА», просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги залишити без задоволення, а ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року залишити без змін. Стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Зазначає, що судом першої інстанції не було порушено ані норм матеріального, ані норм процесуального права.

Учасники справа в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належно, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала суду не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, уразі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі закриття провадження по справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду Господарський процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду (правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 905/121/19, від 13 травня 2021 року у справі № 910/16777/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 902/136/21 та від 18 січня 2022 року у справі № 922/2017/17).

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Таким чином, за змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу в силу принципу ч. 1 ст. 81 ЦПК України необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету обмеження прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що представницею ОСОБА_1 не доведено належними доказами існування необґрунтованих, винних чи недобросовісних дій позивача у даній справі, зловживання ними процесуальними правами. Достовірних доказів необґрунтованості дій позивача в судовому засіданні також не встановлено. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Проте, за такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Положеннями статті 255 ЦПК України регламентовано підстави закриття провадження у справі. Закриття провадження це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предмет позову це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір; матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правова позиція щодо розмежування предмету та підстав позову викладена у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 та від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20.

Підставою закриття провадження стала заява позивача про те, що на момент пред`явлення позову - 14 червня 2024 року йому не було відомо, що спірні посіви озимої пшениці знищені, а на земельній ділянці зростає інша культура - соя, оскільки дана обставина була встановлена під час огляду посівів ПОСП «НИВА» - 16 липня 2024 року.

На підтвердження зазначено позивачем надано копію акту огляду 16 липня 2024 року комісією ПОСП "НИВА" посівів озимої пшениці у полі № 6 на земельній ділянці № НОМЕР_2 площею 3,4899 га, з кадастровим номером :02:002:0015 установлено відсутність культури озимої пшениці на даній земельній ділянці, що була засіяна ПОСП "НИВА", водночас комісією встановлено наявність культури "соя", що зростає на зазначеній земельній ділянці.

Враховуючи вказані обставини районний суд закрив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення й стягнення з позивача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, представниця ОСОБА_1 , посилалась на те, що з вини позивача, який пред`явив позов при відсутності предмету спору на момент звернення до суду, відповідачкою було понесено витрати на правничу допомогу. Про те, що позов є необґрунтований було повідомлено суд ще у відзиві на позовну заяву та вказано про наявність підстав до закриття провадження у справі.

Позивач подав заперечення на заяву відповідачки та вказував, що останньою не доведено, що саме його необґрунтовані дії були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали. При цьому жодного доводу щодо співмірності заявленої суми витрат позивач не вказав.

При цьому колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, предметом спору у даній справі було визнання права власності на посіви та врожай озимої пшениці 2024 року, що були засіяні позивачем 08 жовтня 2023 року в період чинного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0015, площею 3,4899 га.

Відповідно до протоколу огляду (обстеження) земельної ділянки від 30 липня 2024 року та листа ФОП ОСОБА_4 вих. № 10 від 30 липня 2024 року, у період з 02 квітня 2024 року - 28 травня 2024 року ФОП ОСОБА_4 здійснював обробіток зазначеної земельної ділянки, зокрема закриття вологи, посів сої, культивацію мілку, коткування, внесення ґрунтових гербіцидів. Посів сої здійснено 07 травня 2024 року, на даний час на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0015 зростають посіви сої загальною площею 3,4899 га під урожай 2024 року, що належать ФОП ОСОБА_4 як єдиному законному та належному землекористувачу.

Тобто, станом на дату подання позову - 14 червня 2024 року, земельна ділянка вже не перебувала в оренді у позивача, остільки з квітня 2024 року вже оброблялася землекористувачем ФОП ОСОБА_4 та 07 травня 2024 року була засіяна соєю.

На спростування викладеного позивачем будь-яких доказів до справи не долучено.

Отже, на момент пред`явлення позову (14 червня 2024 року) позивач мав би пересвідчитися в існуванні предмета позову, враховуючи, що на спірній ділянці росла інша уже культура, а не та, право власності на яку він просив визнати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що представником відповідачки не доведено належним чином, що позивач діяв недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов, як то передбачено вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Убачається, що до заяви про ухвалення додаткового рішення долучено договір про надання правничої допомоги № 64/24 від 08 липня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 001180 від 02 листопада 2023 року, ордер адвоката №1675858 від 07 серпня 2024 року, додаткову угоду № 1 від 15 липня 2024 року, акт здачі-приймання наданих послуг № 1 від 04 вересня 2024 року, квитанція до платіжної інструкції від 06 вересня 2024 року.

Відповідно акту здачі-приймання наданих послуг № 1 від 04 вересня 2024 року обсяг витраченого адвокатом часу складає 5 год: 2 000 грн за одну годину роботи адвоката, тобто 10 000 грн.

Жодних заперечень щодо заявленої суми та її неспівмірності витратам позивачем у своїх заперечення вказано не було.

Колегія суддів зазначає, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібний висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідач не заперечував проти заявленої суми та її розміру, а позивач добросовісно виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо своєчасного та належного заявлення про витрати на професійну правничу та підтвердив належними та допустимими доказами розмір таких витрат, висновок суду про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення є помилковим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу адвоката Шевченко А.М. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасувати, задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення й стягнути з позивача на користь відповідачки 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Шевченко Ангеліни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Стягнути з приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «НИВА» (, адреса: 09532, Київська обл., Білоцерківський р-н, село Велика Вовнянка, вул. Соборна, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: