Справа №: 343/257/25
Провадження №: 2-з/343/1/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

17 лютого 2025 року м. Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Тураш В. А. ,

секретаря- Лукань О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі №343/257/25 -

В С Т А Н О В И В :

В Долинський районний суд Івано-Франківської області 11.02.2025 поступила позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 343/257/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області, м.Долина вул. Обліски 115, Івано-Франківської області на 05 березня 2025 року о 09.30 год., у залі судового засідання № 3 (а.с.25).

Позивач ОСОБА_1 , 14.02.2025, через канцелярію суду, подав заяву про забезпечення позову по справі №343/257/25, в якій просить: постановити ухвалу, якою для забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя накласти арешт на наступне нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме:

3/4 частки домоволодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

3/4 частки земельної ділянки площею 0,2889 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0211.

Дану заяву мотивує тим, що в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Предметом позову є вимога поділу спільного майна, набутого подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: домоволодіння (житлового будинку, господарських будівель і споруд), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,2889 та для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0211.

Вважає, що на даний час існують обставини, які зумовлюють вжиття заходів забезпечення позову.

Зазначив, що спірне майно, а саме 3/4 частки набуте на ім`я ОСОБА_2 , при цьому в документах власності не зазначені відомості, які б вказували про статус майна як спільного сумісного. Відповідачка для уникнення визнання права спільної сумісної власності на спірне майно може його відчужити, зокрема шляхом дарування.

Тому вважає, що за таких обставин існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду у даній справі у випадку задоволення судом заявленого позову.

Відтак, для забезпечення позову на предмет спору потрібно накласти арешт. Такий захід забезпечення позову буде адекватним та необхідним, оскільки унеможливить відчуження відповідачами спірного майна.

Також вважає, що за наявного спору немає необхідності застосовувати зустрічне забезпечення, оскільки арешт щодо спірного майна не може спричинити збитки відповідачу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Ч.1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Згідно з ч.ч.6,7 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу

відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановлені зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Ч. 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 26.10.2020 у справі №907/477/20 та від 09.07.2021 у справі №910/6825/20.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на заявника та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог.

Верховний Суд у постановах від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 13.01.2020 по справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 по справі № 904/4511/19 дійшов відповідного правового висновку та зазначив, що обов`язок доказування наявності обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, покладається саме на заявника.

При розгляді питань про забезпечення позову цивільний процесуальний закон не зобов`язує перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може

бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З наданих до суду матеріалів убачається, що 11 лютого 2025 року до Долинського районного сулу Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач просить ухвалити рішення, яким:

здійснити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поділ в натурі домоволодіння (житлового будинку, господарських будівель і споруд), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,2889 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0211, з виділенням ОСОБА_1 в натурі окремого житлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , виходячи з його частки в домоволодінні в розмірі 5/8;

здійснити між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поділ в натурі земельної ділянки площею 0,2889 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0211 з виділенням ОСОБА_1 в натурі окремої земельної ділянки для обслуговування, виходячи з його частки в земельній в розмірі 5/8.

З урахуванням викладених заявником обставин та доказів, які надані заявником на підтвердження його вимог, суд приходить до висновку, що що між сторонами існує спір з приводу поділу майна, яке, згідно з твердженням позивача, було набуто ними під час перебування у шлюбі.

Як вказує позивач в заяві, під час шлюбу вони з відповідачкою набули у власність заявлене до поділу майно, однак, в документах власності не зазначені відомості, які б вказували про статус майна як спільного сумісного, в зв`язку з чим існує ризик відчуження відповідачкою вказаного майна на користь третіх осіб.

Дослідивши подану позовну заяву та додані до неї документи, враховуючи підстави й предмету позову, суд вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивач, за захистом яких він звернувся до суду, а тому його заяву про забезпечення позову слід задоволити та накласти арешт на майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Такий спосіб забезпечення позову передбачений законом, є співмірним заявленим позовним вимогам і його невжиття дійсно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу призведе до неможливості захисту законних інтересів позивача, поновлення його порушеного права в майбутньому у випадку задоволення його позовних вимог.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Разом із тим, застосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне нарухоме майно , не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідачки у справі, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження нерухомим майном, що дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

На підставі викладеного ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, та керуючись ст.ст. 260, 261 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі №343/257/25 задоволити .

Накласти арешт на 3/4 частки домоволодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Накласти арешт на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2889 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:012:0211.

На підставі ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвалу суду про забезпечення позову може бути оскаржено.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів після отримання її копії до Івано-Франківського апеляційного суду.

Копію даної ухвали направити позивачу й відповідачці для відома та в Долинський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для виконання.

Суддя: Тураш В.А.