Справа № 136/271/25
провадження №2/136/82/25
УХВАЛА

іменем України

17 лютого 2025 року м. Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Шпортун С.В., отримавши та розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Липовецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницькій області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Драчук Т.М. звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому на вирішення суду поставлено наступні вимоги:

Визнати громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с.Ясенки, Липовецького району, Вінницької області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, актовий запис № 19 від 07.10.1998.

Зобов`язати Липовецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Ясенки, Липовецького району, Вінницької області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, актовий запис № 19 від 07.10.1998, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, та прізвище, ім`я та по батькові залишити без змін.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці дійшов висновку, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави (п. 53 рішення від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі", заява № 28249/95).

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Зі змісту позову судом встановлено, що позивач звернувся до суду через представника у порядку позовного провадження, обґрунтовуючи підставність позову тим, що з 1997 року він, ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали разом однією сім`єю, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_5 .

Позивач у позові зазначає, що спільної заяви із відповідачем до органів ДРАЦС про визнання батьківства не подавав, тому запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадився за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записано за її вказівкою.

14.04.2015 син ОСОБА_5 звернувся до Липовецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про зміну свого прізвища з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені від 14.04.2015 року серя НОМЕР_2 .

13.09.2023 він, ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Липовецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про що зроблено актовий запис № 93.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, ОСОБА_5 уклав контракт у НГУ в/ч НОМЕР_3 та проходив військову службу на посаді стрілець 1 відділення 1 стрілецького взводу 8 стрілецької роти (з охорони спеціального складу) НОМЕР_4 стрілецького батальйону у в/ч НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у військовому званні старший солдат.

У жовтні 2024 року сім`я отримала сповіщення про те, що їх син ОСОБА_8 зник безвісти 07.10.2024 року поблизу населеного пункту Піщане, Купянського району, Харківської області виконуючи бойове завдання щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

За даним фактом СВ ВП № 4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області порушено кримінальне провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2024 року № 00000298.

Позивач вказує у позові, що задоволення вимог буде сприятиме активному пошуку сина через урядові та громадські міжнародні організації, визволення сина з ймовірного полону, забезпечення належних прав зниклого безвісти, наведене стало підставою звернення до суду із даним позовом.

Права та обов`язки матері, батька щодо дитини та права та обов`язки дитини щодо матері, батька є особистими (немайновими).

Загальними підставами виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини є походження дитини від них, тобто наявність кровного споріднення та реєстрація цього походження у порядку, встановленому законом.

Главою 12 Сімейного кодексу України (далі - Кодекс) встановлено порядок визначення походження дитини від матері та батька.

Згідно зі статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Визнання батьківства за рішенням суду передбачено статтею 128 СК України.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

У рішенні Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) на підставі його практики вказав, що в подібних справах має враховуватися справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. Усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення (§ 23 рішення). ЄСПЛ звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» ("Kautzor v. Germany"), та від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» ("Ahrens v. Germany")).

Важливе значення для правильного та однозначного застування норм СК України про визнання батьківства має постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Пленум ВСУ визначає, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VII "Прикінцеві положення" СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені в ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (роз`яснення п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

Стаття 53 КпШС, передбачає, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що зверненням до суду із позовом про визнання батьківства норми КпШС та СК наділяли одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також саму дитину після досягнення нею повноліття. Такий спосіб захисту законодавцем застосовано з метою захисту прав дитини, як міри, що спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини, зокрема обов`язку з утримання дитини, тоді як сама дитина мала право звернутись після досягнення повноліття або досягнення віку, з якого законодавець закріпив у СК України, отож визнання батьківства в судовому порядку можливе відносно повнолітньої особи за її заявою, чи у досудовому порядку шляхом надання останною згоди на визнання батьківства стосовно неї та внесення змін до актового запису про її народження, що є невід`ємним особистісним правом.

Зі змісту позову судом встановлено, що ОСОБА_9 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до 2004 року набрання чинності СК України, станом на 07.10.2024 (дати з якої він зник безвісти) досяг віку 26 років, тобто був повнолітньою особою, доказів ініціювання питання про визнання батьківства чи надання згоди на таку дію ним не надано до позову, а за обставин зазначених у позові (зникнення безвісти особи) отримати її неможливо.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Верховний Суд у постанові від 06 липня 2022 року в справі № 203/3236/19 зазначив, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18».

З урахуванням наведених судом мотивів та з огляду на те, що нормами діючого законодавства не передбачено можливості звернення особи, яка визнає себе батьком повнолітньої дитини із позовом про визнання батьківства до суду, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки подана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.186, 260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Липовецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницькій області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Світлана ШПОРТУН