Справа № 303/8634/24
РІШЕННЯ (Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на землю за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на землю за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 12.02.2002 року ОСОБА_4 , від імені якої на підставі доручення діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно з цим договором купівлі-продажу ОСОБА_2 став власником будинку за адресою АДРЕСА_1 . З того часу ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю почали вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним їм домоволодінням. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а власниками будинку відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом стали його дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ). В подальшому виявилось, що за життя ОСОБА_2 не впорядкував документи на земельну ділянку на якій розташований будинок за адресою АДРЕСА_1 . Так, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, ОСОБА_4 передано у приватну власність вказану земельну ділянку. Позивачі зазначають, що з 2002 року відповідач не проявляє до землі жодного інтересу, не користується нею, а сім`я ОСОБА_2 безперервно користується, обробляє і сплачує земельний податок за земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, зважаючи на наявність підстав для визнання права власності на землю за набувальною давністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять визнати за ними право власності за набувальною давністю по 1/3 частки присадибної ділянки, площею по 0,1100 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Також просять визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6000 га, за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 29.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 27.11.2024 року та відкладено на 18.12.2024 року.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.01.2025 року та відкладено на 18.02.2025 року.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, від їх представника до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У зв`язку із неявкою відповідача, яка була належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12.04.2002 року між ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 89,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Щербан О.П., зареєстрований в реєстрі за № ІІ-1825. До будинку за адресою АДРЕСА_1 , також належать споруди та прибудови.

Таким чином, власником будинку з відповідними допоміжними спорудами став ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.12.2007 року.

Відповідно до свідоцтв про справо на спадщину за законом від 14.10.2008 року та від 24.10.2008 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували за померлим ОСОБА_2 по 1/3 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, співвласниками будинку за адресою АДРЕСА_1 , на цей час є позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначене також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20820767, № 20820565 та № 20820651 від 05.11.2008 року

Також судом встановлено, що відповідно до довідки № 448/0/83-24, виданої виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 18.10.2024 року, ОСОБА_1 з 2002 року постійно користується, обробляє та сплачує земельний податок за земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,6 га за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 286 від 30.10.2008 року до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 , входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того судом встановлено, що відповідно до державного акту про право власності на землю серії ЗК № 007-01839 від 16.11.1994 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належать присадибна земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,1100 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства № НОМЕР_3 , площею 0,6000 га.

Обґрунтовуючи свій позов, позивачі, зокрема, зазначають про те, що земельна ділянка на якій розташований належний їм будинок на АДРЕСА_1 , підстави набуття якого встановлені вище, належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 . Разом з тим, з огляду на положення ст. 120 ЗК України, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, позивачі вважають, що переході до них права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , до них також перейшло і право власності на земельну ділянку, яка зайнята таким житловим будинком та, яка необхідна для його обслуговування. При цьому, як на правову підставу заявленого позову позивачі вказують на положення ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За положеннями ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 729/608/17 вказано, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння ним.

При цьому має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01.01.2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року.

Одночасно суд зазначає і про таке. Так, ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 12.04.2002 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Суд, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує ці висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суд доходить висновку про те, що з набуттям ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 , до нього як до нового власника цього нерухомого майна, а в подальшому і до його спадкоємців, позивачів у цій справі, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки.

Отже, земельна ділянка, розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності у відповідних частках (по 1/3) на тих самих умовах, що й ОСОБА_4 . Зазначене право зберігається незалежно від відсутності у позивачів правовстановлюючих документів на спірну (належну їм) земельну ділянку, оскільки цей факт не може впливати на існування того права, що правомірно та у встановленому законом порядку виникло у правопопередника ОСОБА_4 .

Також судом встановлено, що земельною ділянкою позивачі відкрито та добросовісно користуються та володіють земельною ділянкою з 2002 року. В свою чергу ОСОБА_1 також відкрито та добросовісно користується та володіє земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства № 201, площею 0,6000 га, з 2002 року, так як з того часу сплачує земельний податок за цю земельну ділянку.

Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права (ст. 392 ЦК України). При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним.

Ефективність позовної вимоги про визнання права має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Частиною 1 ст. 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Виходячи з викладеного та зважаючи на те, що цільовим призначенням спірної земельної ділянки є обслуговування житлового будинку, суд вважає, що за позивачами необхідно визнати право власності по 1/3 частки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Також за позивачем ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства № 201, площею 0,6000 га.

Розглядаючи цей спір суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В контексті вирішення цього спору суд також враховує те, що згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднані всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), а й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)).

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивачів підлягають судовому захисту за їхнім позовом шляхом визнання права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 власності по 1/3 частки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Також за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства № 201, площею 0,6000 га.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Що стосується судових витрат, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають задоволенню, з ОСОБА_4 на їхню користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1211,20 грн. на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 2422,40 грн. на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 280, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 328, 392 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1100 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ділянка АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_4 відповідно до державного акту про право власності на землю серії ЗК № 007-01839 від 16.11.1994 року, визначивши, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становлять по 1/3 частці.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,600 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, ділянка № НОМЕР_3 , розташована за адресою с. Шенборн, Мукачівський район, Закарпатська область, урочище Кладовище, що належала ОСОБА_4 відповідно до державного акту про право власності на землю серії ЗК № 007-01839 від 16.11.1994 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2422,40 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1211,20 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1211,20 гривень судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ).

Представник позивачів: ОСОБА_8 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_4 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя А.М.Заболотний