Дата документу 11.02.2025 Справа № 335/8889/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/8889/24
Провадження №22-ц/807/384/25
Головуючий в 1-й інстанції Мінаєв М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Подліянової Г.С., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 11 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення грошових коштів у виді недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ГУ ПФУ в Запорізькій області, в якому просила: 1) визнати спадковим майном в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та виплатити недоотриману пенсію у розмірі 163427,30 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення до моменту здійснення фактичного переказу, відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України; 2) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошові кошти в порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 в розмірі відповідно до Закону Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.05.2018 року по 30.04.2021, за винятком нарахованої суми у розмірі 163427,30 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення до моменту здійснення фактичного переказу, відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 , перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є його єдиною спадкоємицею за законом. По досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу ОСОБА_2 , було призначено пенсію за віком, яку він отримував за місцем проживання в АДРЕСА_1 . Однак, 18.11.2014 року ОСОБА_2 змушений був переселитись до м. Запоріжжя та набув статусу внутрішньо переміщеної особи, став на облік та отримував пенсію в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. В 2017 році ОСОБА_2 виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а тому з моменту виїзду на постійне місце проживання в Ізраїль - втратив статус внутрішньо переміщеної особи. Однак відповідач за життя не виплатив ОСОБА_2 пенсію за період з 01.05.2018 по 30.04.2021 (місяць смерті), через нібито відсутність інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. Отже, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 не встиг отримати своє майно - пенсію за віком. У встановлений законом строк позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, в подальшому нотаріусом був зроблений відповідний запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо наявності недоотриманої пенсії ОСОБА_2 12 листопада 2021 року Приватним нотаріусом ЗМНО Буцикіною Л.О. позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії. 30.11.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про виплату грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 разом зі свідоцтвом про право на спадщину за законом та іншими документами. На запит представника Позивачки від 20.03.2024 року Відповідач, листом №0800-0202-8/34040 від 18.04.2024 року повідомив, що ОСОБА_2 мав статус внутрішньо переміщеної особи, а тому пенсія за період з 01.05.2018 по 30.04.2021 не нараховувалась у зв`язку з відсутністю інформації, щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. Пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки за життя за поновленням виплати пенсії він не звертався та що буцімто за період з 29.11.2018 по 30.04.2021 недоотримана пенсія склала 167917,52 грн. Станом на 18.04.2024 року сума виплаченої заборгованості ОСОБА_1 складає 4490,22 грн., залишок боргу складає 163427,30 грн. В подальшому сума недоотриманої пенсії буде проведена в межах відповідного фінансового ресурсу у порядку, визначеному Постановою № 1165. Крім того, при наданні відповіді на запит нотаріуса була вказана інша загальна сума недоотриманої пенсії за період з 01.05.2018 по 30.04.2021 склала на виплату яких пенсіонер мала право, але не отримала своєчасно відповідно до ч.1 ст.46 Закону №1058. А в листі від 18.04.2024 року Відповідач вказує суму недоотриманої пенсії померлого, яка була розрахована за період 29.11.2018 по 30.04.2021 та склала 167917,52 грн. Відтак, з огляду на наведені обставини, посилаючись на приписи статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1216, 1217, 1218, ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, позивачка вважає, що, як спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину, має право на спадкове майно, тобто пенсію свого чоловіка за період з 01.05.2018 року по 30.04.2021 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Дії відповідача щодо невиплати сум пенсії як спадкового майна порушують право позивачки як спадкоємиці на отримання всього належного їй спадкового майна, що і стало причиною звернення позивачки до суду з цим позовом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 02 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоотриману суму пенсії, яка набута нею в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 179414,15 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1634,27 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Юлії Сергіївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Орджонікідзевського районного суду від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2024 року є те, що суд першої інстанції не врахував те, що сума недоотриманої пенсія ОСОБА_2 виплачується ОСОБА_1 частинами згідно порядку, затвердженого КМУ від 10.11.20212 року №1165. Окрім того, поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_2 з 01.05.2018 року припинена виплата пенсії у зв`язку із відсутністю інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб, в подальшому ОСОБА_2 не звертався до відповідача із заявою про поновлення соціальних виплат.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Меламеда В.Б. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Довідки від 19.11.2014 №, виданої УПСЗН Запорізької міської ради, громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 18.11.2014 перемістився з тимчасово окупованої території до м. Запоріжжя, та отримав статус внутрішньо переміщеної особи.

За життя ОСОБА_2 перебував на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області, і отримував пенсію за віком, що відповідачем не оспорюється.

З 01.05.2018 пенсія ОСОБА_2 не нараховувалась через відсутність даних про нього у єдиній базі відомостей про внутрішньо переміщених осіб, що визнав відповідач у відзиві на позов.

В 2017 році ОСОБА_2 виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер на території Ізраїля, що сторонами також не оспорюється, а також підтверджується копією свідоцтва про смерть, легалізованого у встановленому порядку.

В матеріалах справи відсутні документи на підтвердження факту перебування позивача у шлюбі із ОСОБА_2 , документи щодо того, що позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 , а також документи щодо того, що позивач своєчасно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 в порядку, встановленому законом.

Незважаючи на це, суд першої інстанції взяв до уваги те, що вказані обставини відповідачем під час розгляду справи не оспорювались, і тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважав їх встановленими і такими, що не підлягають окремому доказуванню.

Як зазначив відповідач у відзиві, 17.08.2021р. на запит від нотаріуса Буцикіной Л.О. щодо недоотриманої пенсії ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відповідачем була надана довідка, відповідно до якої недоотримана померлим пенсія за період з 16.08.2018р. по 30.04.2021р. становить 183904,37 грн.

Отже, позивач не пізніше 17.08.2021 звернулась до вказаного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 .

Приватним нотаріусом Буцикіною Л.О. було видане свідоцтво про право на спадщину, що складається з нарахованої, але неотриманої ОСОБА_2 пенсії на загальну суму 183904,37 грн. Вказане свідоцтво або його копія є у розпорядженні відповідача.

30.11.2021 позивач звернулась до відповідача за виплатою вказаних коштів в порядку спадкування за законом, відповідач провів перерахунок неодоотриманої ОСОБА_2 пенсії, що належить виплаті позивачу як спадкоємцю, зменшивши суму до 167917,52 грн., що також відповідачем не заперечується.

Крім того, відповідач сплатив на користь позивача грошову суму в розмірі 4490,22 грн., що, у свою чергу, позивач та її представник не заперечували.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням часткової виплати позивачу недоотриманої ОСОБА_2 пенсії у розмірі 4490,22 грн., позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача недоотриманої спадкодавцем пенсії у розмірі 179414,15 грн. (183904,37 грн. 4490,22 грн.). Оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виплатою соціальних нарахувань, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Правовідносини, які виникають між сторонами стосовно індексації грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних з урахуванням встановленого індексу інфляції, не є зобов`язальними в розумінні ст. 625 ЦК України, вони розглядаються в рамках спору, що регулюються спеціальним законодавством про пенсійне забезпечення громадян окремої категорії. Відтак, у разі затримки виплати грошової суми, присудженої позивачу цим рішенням, вона не буде позбавлена права звернутись до суду з вимогами про стягнення сум, нарахованих в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період такої затримки. Однак станом на час розгляду цієї справи у позивача такого права ще не виникло, і тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Спір між сторонами у цій справі виник з приводу захисту позивачем свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді невиплаченої пенсії спадкодавця.

Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає наявність у неї як спадкоємця першої черги після смерті чоловіка права на спадкування недоотриманої суми пенсії.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 52 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», без урахування норм ст. 46 цього Закону.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 06.07.2020 у справі №750/8819/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Тому припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 428/10113/20 (провадження № 61-14299св21).

Також необхідно звернути увагу, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Юлії Сергіївни залишити без задоволення

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.

Судді: С. В. Кухар

Г.С. Подліянова

О. З. Поляков