Справа № 195/1295/24
Провадження № 2/195/99/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.02.2025 року с-ще Томаківка

Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Колодіної Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Левкович І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ФОП ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Томаківського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

позивачка ОСОБА_1 звернулася до Томаківського районного суду Дніпропетровської області із позовом до відповідачів ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги позивачки обґрунтовані тим, що вона працювала в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на посаді продавця продовольчих товарів з 14.12.2023 року. Її наймала на роботу ФОП ОСОБА_3 , а фактично була оформлена в ФОП ОСОБА_2 . Позивачка звільнена згідно ст.38 КЗоТ за власним бажанням 16.04.2024 року. Заборгованість по зарплаті за квітень 2024 року становить 11000 грн. Однак, довідку про заборгованість відповідачі відмовляються надати. Позивачка просить суд стягнути із відповідачів заборгованість по зарплаті за квітень 2024 року, яка становить 11000 грн. Крім того, позивачка просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, позивачка просить суд стягнути моральну шкоду в розмірі 8000 грн. Свої моральні страждання позивачка обгрунтовує тим, що відповідачі не здійснили повний розрахунок, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків, що вимагають від позивачки додаткових зусиль для організації життя.

Ухвалою суду позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

До суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків.

В вищевказаній заяві позивачка вказує, що її середньоденна зарплата становила 641 грн. 29 коп. Середній заробіток за період з 17.04.2024 року п 30.07.2024 року становить 48097,00 грн за 75 робочих днів, тобто, позивачка просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до часу пред`явлення позову до суду.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2024 року, позивачка пояснила суду, що була прийнята на роботу в магазин ФОП ОСОБА_2 ..Останній раз вона отримувала зарплату 15.04.2024 року за березень 2024 року в розмірі 10800 грн. чи 11000 грн. В квітні позивачка працювала по 21 число, що склало 11 робочих днів. 21 квітня 2024 року вона також працювала. Трудову книгу вона отримала 05.07.2024 року. Заяву на звільнення вона не складала. Крім того, позивачка пояснила, що вона працювала по 22.04.2024 року. Починаючи із 23.04.2024 року та по 19.05.2024 року вона знаходилася у відпустці. Коли проводилася друга ревізія їй відомо не було, ревізію проводили у її відсутність. Договір про матеріальну відповідальність вона не укладала.

Крім того, позивачка суду пояснила, що наказ про звільнення їй не надавали. Однак, вона не оскаржує запис в трудовій книжці.

В судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2024 року, відповідачка ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила суду, що в грудні 2023 року позивачка була прийнята на роботу. В її обов`язки входило прийом товару та відпускання товару покупцям. Відповідачка повідомляла продавців, що у разі виявлення недостачі, з них будуть стягнуті грошові кошти, які нараховані як зарплата. Позивачка була матеріально-відповідальною особою. Все це було погоджено «на словах». Робота оплачувалась поденно. За час її роботи надходило багато скарг громадян, а саме: позивачка обвішувала покупців, невірно вказувала товар в чеку. Так 06.04.2024 року була виявлена недостача в розмірі 15000 грн. Крім того, 14.04.2024 року також була виявлена недостача 31000 грн. У зв`язку із наявністю недостач, відповідачка недоплатила позивачці зарплату та частково «перекрила» ці недостачі. Позивачка отримала зарплату в грудні, в січні 2024 року 11000 грн., в лютому 2024 року 11000 грн., в березні 2024 року 11000 грн.. За квітень місяць відповідачка повинна була сплатити позивачці зарплату в розмірі 3220 грн. Однак, зарплата не була сплачена, а була утримана на погашення недостачі. Крім того, відповідачка пояснила, що після звільнення позивачка не працювала.

В судове засідання, призначене на 12.02.2025 року, позивачка не з?явилася. Надала суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 12.02.2025 року, відповідачка ФОП ОСОБА_2 не з?явилася. Надала суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність. В заявах, які були надані суду раніше, вона позовні вимоги не визнавала.

В судове засідання відповідачка ФОП ОСОБА_3 не з`явилася, повідомлена належним чином.

Суд, заслухав пояснення позивачки, надані в судовому засіданні 13.10.2024 року, пояснення відповідачки ФОП ОСОБА_2 , надані в судовому засіданні 13.10.2024 року, дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування покладений на сторони . Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно ч. 1ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналізування цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Статтею 24 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у якій зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Статтею 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП передбачено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, судом були встановлені наступні обставини.

Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 має РНОКПП НОМЕР_1 , дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 13.05.2 (а.с.22).

Згідно копії трудової книжки громадянка ОСОБА_1 14.12.2023 року прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів згідно наказу № 5 від 15.12.2023 року приватним підприємцем ОСОБА_2 (а.с.3).

Згідно копії наказу ФОП ОСОБА_2 № 5 від 14.12.2023 року громадянка ОСОБА_1 прийнята на посаду продавця продовольчих товарів з 15.12.2023 року (а.с.60).

Згідно копії трудової книжки громадянка ОСОБА_1 16.04.2024 року звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 16.04.2024 року (а.с.3).

Згідно копії наказу ФОП ОСОБА_2 № 5 від 16.04.2024 року громадянка ОСОБА_1 звільнена з посади продавця з 16.04.2024 року за згодою двох сторін (а.с.61).

Відповідно до копії заяви громадянки ОСОБА_1 від 17.03.2024 року, остання отримала заробітну плату за лютий 2024 рік в розмірі 8960,00 грн в ФОП ОСОБА_2 . Претензій не має (а.с.43).

Відповідно до копії заяви громадянки ОСОБА_1 від 09.07.2024 року, остання просить ФОП ОСОБА_2 виплатити заборговану заробітну плату за квітень 2024 року за фактично відпрацьований нею час з 07:15 ранку до 21:00 кожного дня, враховуючи підвищення зарплати законодавчо з 01 квітня 2024 року.

Відповідно до копії розписки громадянки ОСОБА_1 від 15.04.2024 року, остання отримала заробітну плату за березень 2024 року в сумі 10920 грн. в ФОП ОСОБА_2 .. Претензій не має (а.с.12).

Відповідно до копії акту про виконання ревізії в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » комісія в складі 5 осіб провели ревізію в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 . Ревізія проводилася два рази, перший раз 06.04.2024 року, в результаті якої було виявлено недостачу товару в сумі 15961, 41 грн. Перевіривши повторно всю документацію було прийнято рішення про повторну ревізію через тиждень 14.04.2024 року. При цьому магазин був повністю закритий. В результаті ревізії було виявлено недостачу в сумі 31175, 58 грн (а.с.16).

Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_2 про нарахування заробітної плати за лютий 2024 року громадянці ОСОБА_1 нарахована сума до виплати, яка складає 7100,00 грн. В графі «підпис отримувача» наявна підпис (а.с.56).

Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_2 про нарахування заробітної плати за березень 2024 року громадянці ОСОБА_1 нарахована сума до виплати, яка складає 7100,00 грн. В графі «підпис отримувача» наявна підпис (а.с.56).

Відповідно до копії відомостей ПП ОСОБА_2 про нарахування заробітної плати за квітень 2024 року громадянка ОСОБА_1 звільнена 16.04.2024 року, сума до виплати складає 3220,00 грн. Підпис отримувача відсутня (а.с.21).

Відповідно до Інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 30.01.2025 ФОП ОСОБА_2 нараховано громадянці ОСОБА_1 наступну зарплату:

-грудень 2023 рік - 3350,00 грн;

-січень 2024 рік - 7100,00 грн;

-лютий 2024 рік - 7100,00 грн;

-березень 2024 рік 7100,00 грн;

-квітень 2024 рік - 40000,00 грн. Громадянка ОСОБА_1 звільнена 16.04.2024 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка знаходилася в трудових відносинах із відповідачем ФОП ОСОБА_2 .

У позивача відсутні претензії відносно зарплати по березень 2024 року включно.

Суд критично відноситься до пояснень відповідача ФОП ОСОБА_2 відносно того, що позивачка не мала претензій по зарплаті в квітні місяці, про що склала розписку від 15.04.2024 рок про отримання заробітної плати за березень 2024 року в сумі 10920 грн. в ФОП ОСОБА_2 , претензій не має. Суд вважає, що даний документ дійсно відображає відсутність претензій по зарплаті за березень 2024 року.

Крім того, суд не може брати до уваги твердження відповідач ФОП ОСОБА_2 відносно результатів ревізії, в ході якої виявлено недостача товарів на суму 15961, 41 грн та на суму 31175, 58 грн, т.я. з боку останньої не надано договір про матеріальну відповідальність між позивачкою та відповідачем ФОП ОСОБА_2 .

Таким чином, невидача зарплата з метою погашення недостачі товарів з боку відповідача ФОП ОСОБА_2 є незаконною.

Також суд не може погодитися із розрахунками позивача відносно розмірів заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, т.я. на виконання Ухвали Томаківського районного суду про витребування доказів Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області надано Інформацію від 30.01.2025 про нарахування ФОП ОСОБА_2 заробітної плати громадянці ОСОБА_1 , починаючи з грудня 2023 року та по квітень 2024 року.

Отже, судом встановлено, що вимог ст.116 КЗпП України відповідачем дотримано не було, у визначені чинним законодавством строки не була виплачена заробітна плата за квітень 2024 рік, а також не здійснений розрахунок у день звільнення позивача, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі.

Статтею 233 КЗпП, визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України в редакції, яка набула чинності 19.07.2023, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Крім того, у постанові у справі № 359/10023/16-ц, провадження N 61-14794св18 від 18.07.2018 року Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, зазначивши, що, ухвалюючи рішення, суд визначив суму, що належить до виплати працівникові, а підприємство змінило суму виплати, утримавши з неї прибутковий податок і військовий збір, у зв`язку з цим попередні суди вирішили, що боржник виплатив працівникові не всю призначену судом суму, Верховний Суд визнав ці висновки судів такими, що не повною мірою відповідають положенням законодавства. Так з одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого боку - у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

Крім того, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ (Закон № 2136) визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з частиною третьою статті 10 цьогоЗакону, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Однак, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці,не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2136 визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Статтями 4 та 5 Закону № 2136 встановлені особливості звільнення працівників у період дії воєнного стану. При цьому, зазначеними статтями не передбачено змін щодо розрахунку з працівниками при звільненні.

Відповідні роз`яснення щодо розрахунків з працівником при звільненні були надані Міністерством економіки України у листі від 17.05.2022 № 4706-06/25215-07.

Таким чином, в судовому засіданні відповідачка ФОП ОСОБА_2 не довела, що порушення з виплати зарплати сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, тобто відповідачем не доведено відсутність в цьому своєї вини.

Так, відповідно до інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області позивачці за останні два місяці роботи (лютий-березень 2024 рік ), що передувало місяцю, в якому відбулося звільнення, нарахована заробітна плата у розмірі 14200,00 грн. Отже середньомісячна заробітна плата Позивачки складає =338,09 грн./день (з розрахунку: нарахована заробітна плата за два останні місяці 14200,00 грн.: 42 (кількість робочих днів за лютий-березень 2024 року). Середньоденна заробітна плата Позивачки становить 338,09 грн. в день).

При проведенні розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 16.04.2024 по 30.07.2024 року суд враховує наступне: період з 17 квітня 2024 (наступний день після звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем) та по 30 липня 2024 року (день пред`явлення позову до суду), що в складає 75 робочих днів, які х 338,09 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) = 25356,75 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті.

Разом з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 4000,00 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 25356,75 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

Також у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у сумі 8000,00 грн., посилаючись на те, що відповідач своїми незаконними діями щодо невиплати при звільненні належних їй грошових коштів завдав їй моральної шкоди, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації життя.

Так, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, щопід моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до змісту постанови Постанова Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16: При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Судом встановлено, що роботодавцем були порушені законні права позивача. Зазначені обставини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач в позовній заяві не навів обгрунтування розміру відшкодування моральної шкоди, яку він просив стягнути в сумі 8000 грн..

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнала, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, враховує обставини, які мають суттєве значення, глибину та тривалість душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а також з дотриманням засад розумності і справедливості, суд вважає, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 2 000 грн, в іншій частині дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Таким чином, моральна шкода в розмірі 2000,00 (три тисячі) грн не підлягає оподаткуванню ПДФО.

В задоволені позовних вимог позивача до ФОП ОСОБА_4 необхідно відмовити в повному обсязі, т.я. трудові відносини з боку позивача склалися саме із ФОП ОСОБА_2 ..

Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем було сплачено судовий збір при зверненні до суду із позовною заявою в розмірі 1211,20 грн. та 1211,20 грн., а всього 2422,40 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то сплачений ним судовий збір в сумі 2422,40 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача ФОП ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 2422,40 грн. судового збору.

Відповідно до вимог ст.ст. 263,265,270 ЦПК України судове рішення має бути законним та обґрунтованим і зміст судового рішення, якщо ставиться питання про стягнення певних сум, має містити в рішенні точну грошову суму, яка підлягає стягненню. Саме на цьому наголошено і в Постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року, а саме, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні.

Крім того, статтею 430 ЦПК України передбачено негайне виконання судових рішення в частині стягнення працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Позовні вимоги позивачки про стягнення зарплати за період часу, який складає півмісяця - були судом задоволені. У зв`язку з чим суд вважає необхідним застосувати негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати саме за півмісяця.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст. ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позовні вимоги громадянки ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2024 по 30.07.2024 включно у розмірі 25695,23 (двадцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто п`ять ) грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь громадянки ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення середньої заробітної плати за півмісяця.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.02.2025 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: https://court.gov.ua/sud0442/.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні дані сторін та інших учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3

Суддя: Л. В. Колодіна