ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 683/22/23

провадження № 61-14939св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року під головуванням судді Завадської О. П. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І. у справі за позовом заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в якому просив конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області) земельну ділянку ОСОБА_1 , кадастровий номер :05:001:0189, площею 2,9521 га, яка знаходиться на території Старокостянтинівської міської територіальної громади Хмельницького району (колишня Баглаївська сільська рада Старокостянтинівського району) Хмельницької області.

Вказував, що ОСОБА_1 , який є громадянином російської федерації, на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2019 року у справі № 683/1708/19 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , набув право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :05:001:0189, площею 2,9521 га, що знаходиться на полі № 2 поблизу

с. Лажева Старокостянтинівської міської територіальної громади Хмельницького району (колишньої Баглаївської сільської ради Старокостянтинівського району) Хмельницької області. 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Прокурор вказує, що ОСОБА_1 , будучи громадянином іншої держави, впродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 18 листопада 2019 року по даний час) не відчужив її, чим порушив статті 13, 14, 41 Конституції України та статті 80, 81, 145 ЗК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області рішенням від 12 квітня 2023 року позов задовольнив.

Конфіскував у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку ОСОБА_1 , кадастровий номер :05:001:0189, площею 2,9521 га, яка знаходиться на території Старокостянтинівської міської територіальної громади Хмельницького району (колишньої Баглаївської сільської ради Старокостянтинівського району) Хмельницької області.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 30 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що ОСОБА_1 на час набуття у власність земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0189 та на час розгляду справи у суді був та є громадянином іншої держави, однак упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 18 листопада 2020 року по даний час) не відчужив її, тому наявні підстави для її конфіскації у власність держави.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Грицай Л. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 26 травня 2020 року у справі

№ 912/2385/18, від 26 липня 2023 року у справі № 610/1062/18, 02 лютого 2021 року у справі № 904/9316/17, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20,

від 13 вересня 2023 року у справі № 633/164/19, від 01 червня 2021 року у справі

№ 925/929/19, від 02 червня 2022 року у справі № 359/5535/18.

Зауважує, що місцевий суд у своєму рішенні не спростував заперечень відповідача щодо неналежності представлення прокурором інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області.

Представник заявника у поданій касаційній скарзі також зазначає, що місцевий суд не надав оцінки аргументам відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, а апеляційний суд, відхиливши такі аргументи апеляційної скарги формально підійшов до оцінки такого доводу.

Також суди належним чином не оцінили тієї обставини, що відповідач набув право власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_2 із земель колективної власності розпайованого сільськогосподарського підприємства, тобто земля, право власності на яку виникло у відповідача державі не належить, крім того відповідач є етнічним українцем.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У поданому у січні 2024 року до Верховного Суду клопотанні, яке фактично за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, представник ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області Баклан Г. В. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Представник ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області Баклан Г. В. зауважує, що висновки судів по суті вирішення справи правильні. Прокурор мав всі правомочності звернення до суду, оскільки виявлені порушення вимагали відповідного реагування.

У поданому у січні 2024 року до суду відзиві на касаційну скаргу заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури Довгань В. у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Прокурор зазначає, що уповноважений орган жодних дій щодо конфіскації спірних земельних ділянок не вжив, лише листом від 28 грудня 2022 року прокурор був повідомлений про відсутність коштів для сплати судового збору, як причину невжиття заходів реагування, а пізніше підтвердив про відсутність наміру для звернення вжиття заходів реагування, а тому прокурор звернувся із цим позовом правомірно.

Вказує, що інші аргументи касаційної скарги не заслуговують на увагу, а висновки судів, зроблені по суті справи, правильні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області.

27 грудня 2023 року цивільна справа № 683/22/23 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 05 травня 2011 року, безстроково, зареєстроване місце проживання: с. Лажева, Старокостянтинівська МТГ, Хмельницького району, Хмельницької області (а. с. 78).

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області рішенням від 17 жовтня 2019 року (справа № 683/1708/19, провадження № 2/683/1120/19) визнав за

ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,952 га, кадастровий номер :05:001:0189, що розташована у АДРЕСА_1 (а. с. 22, 23).

Право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно з 18 листопада 2019 року (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 листопада 2022 року за № 316210360) (а. с.18-21).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»

від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції»

від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Частиною першою статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Зважаючи, що відповідач як іноземець набув на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не відчужив її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для конфіскації земельної ділянки за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України.

Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суд з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах.

Щодо аргументу касаційної скарги про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області колегія суддів доходить таких висновків.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду

від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 08 лютого 2019 року у справі

№ 915/20/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного, підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду прокурор зазначав, що підставою для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру є те, що

ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином та набувши у власність в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, порушив процедуру використання спірної земельної ділянки, не відчуживши її упродовж року після набуття права власності.

На підтвердження зазначених обставин, заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури надав лист від 01 грудня 2022 року № 50-6849вих-22 (а. с. 26-29), яким проінформовано начальника ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області про виявлені факти порушення іноземними громадянами, які набули у власність в порядку спадкування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, в тому числі ОСОБА_1 , та повідомлено про наявність підстав для вжиття ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області заходів до поновлення інтересів держави шляхом звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки.

ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області листом від 28 грудня 2021 року

№ 7972-22 повідомило Хмельницьку окружну прокуратуру, що заходи державного контролю за використанням та охороною земель, що вказані у зверненні, Управлінням з контролю за використанням та охороною земель не вживалися, а тому відповідно факти порушення земельного законодавства під час їх використання чи при наданні у власність не зафіксовані, однак ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області підтримує позицію Хмельницької окружної прокуратури щодо факту наявності порушень. У зв`язку з відсутністю коштів, виділених на сплату судового збору, просить вжити в інтересах ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, як органа, уповноваженого на здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, заходи представницького характеру з метою усунення вищезгаданого порушення (а. с. 30, 31).

30 грудня 2022 року заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури направив начальнику ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області лист за

№ 50-7522вих22 у якому повідомив про намір здійснювати представництво інтересів держави у суді шляхом звернення до суду з позовними заявами в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, в тому числі до ОСОБА_1 про конфіскацію у власність держави земельних ділянок (а. с. 33, 35).

Врахувавши, що ГУ Держгеокадастр у Хмельницькій області просило Хмельницьку окружну прокуратуру вжити в його інтересах як органа, уповноваженого на здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, заходи представницького характеру з метою усунення порушення земельного законодавства, в тому числі щодо ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із висновками судів про наявність у прокурора підстав для звернення з цим позовом.

Верховний Суд також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що відповідач набув право власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_2 із земель колективної власності розпайованого сільськогосподарського підприємства, тобто земля, право власності на яку виникло у відповідача державі не належала, крім того відповідач є етнічним українцем, оскільки нормами статей 81, 145 ЗК України встановлений спеціальний порядок припинення права власності особи та відчуження майна, яке за законом не може їй належати.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 26 травня 2020 року у справі

№ 912/2385/18, від 26 липня 2023 року у справі № 610/1062/18, 02 лютого 2021 року у справі № 904/9316/17, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20,

від 13 вересня 2023 року у справі № 633/164/19, від 01 червня 2021 року у справі

№ 925/929/19, від 02 червня 2022 року у справі № 359/5535/18 колегія суддів відхиляє, оскільки у наведених постановах викладені правові висновки стосовно підстав здійснення прокурором представництва у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, яким висновки судів першої та апеляційної інстанції не суперечать.

Щодо аргументів касаційної скарги про застосування судами наслідків спливу позовної давності колегія суддів доходить таких висновків.

Апеляційний суд вказував, що оскаржене судове рішення місцевого суду не містить обґрунтування позиції суду відносно заяви сторони відповідача щодо застосування до позовних вимог позовної давності, однак вважав, що це процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Надаючи оцінку таким аргументам апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вказував, що на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року у справі № 683/1708/19, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :05:001:0189 і відповідач 18 листопада 2019 року зареєстрував своє право власності на зазначене майно та протягом року відповідно до частини четвертої статті 81 ЗК України, будучи іноземцем, зобов`язаний був відчужити цю земельну ділянку. Звернення до суду із цим позовом мало місце

06 січня 2023 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Враховуючи, що порушення ОСОБА_1 норм земельного законодавства мало триваючий характер, колегія суддів не вбачає порушень апеляційним судом норм матеріального права під час застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів також зазначає, що визначений частиною четвертою статті 145 ЗК України порядок продажу конфіскованої земельної ділянки та порядок відшкодування її вартості колишньому власнику за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не може вважатися таким, що не відповідає вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

Є. В. Петров