Справа номер 488/3130/20 Головуючий суду першої інстанції Чернявська Я. А.
Провадження номер 22-ц/812/62/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Яворської Ж. М.,

із секретарем судового засідання Носіковим І. М.,

за участі:

прокурора Волкожи С. В.,

представника відповідача ОСОБА_1 Лемле Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року, ухвалене о 13 год 08 хв під головуванням судді Чернявської Я. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повне судове рішення складено 17 жовтня 2024 року, за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування пунктів рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та договору дарування, скасування реєстрації права власності та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

24 вересня 2020 року прокурор пред`явив до суду позов про визнання недійсними та скасування пунктів 5.5, 5.5.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради №24/11 від 27.10.2004, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку №4-919 від 16.09.2005, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №826405, визнання недійсним та скасування договору дарування №1029 від 18.10.2018, скасування реєстрації права власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:090:0001, проведеної 18.10.2018, зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва земельної ділянки.

Вказаний позов прокурор обґрунтовував наступним.

Рішенням Миколаївської міської ради від 27 жовтня 2004 року №24/11 ОСОБА_4 затверджено проєкт землеустрою та надано у власність земельну ділянку площею 900 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт серії МК №085775.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 вересня 2005 року №4-919 ОСОБА_3 отримала державний акт серії ЯБ №826405 на вказану вище земельну ділянку.

18 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку.

Прокурор вказував, що передача земельної ділянки у власність первісного власника ОСОБА_4 відбулася з порушенням норм законодавства, оскільки земельна ділянка розташована на території, яка за Генеральним планом розвитку міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 24.11.1986 №403 та Правил використання та забудови території міста Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 №15/41, відноситься до перспективної території «стадіону та спортивного комплексу» та є перспективною ландшафтно-рекреаційною зоною загальноміського значення, що виключає будівництво житлових будинків.

Також прокурор зазначав, що земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману (західна межа у 95 метрах від урізу води, східна межа у 130 метрах від урізу води), що суперечить приписам земельного та водного законодавства.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020 року забезпечено позов прокурора шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 900 кв. м з кадастровим номером :05:090:0001 по АДРЕСА_1 , заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками).

Управлінню Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області заборонено здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 900 кв.м з кадастровим номером :05:090:0001 по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 заборонено вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, присвоєння їй нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2023 року залучено до участі у справі Окружну прокуратуру м.Миколаєва як правонаступника Миколаївської місцевої прокуратури №2.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року, у рахуванням ухвали суду від 30 жовтня 2024 року про виправлення описки, позов прокурора задоволено частково.

ОСОБА_1 зобов`язано повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 900 кв.м з кадастровим номером :05:090:0001, розташованої по АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради через Виконавчий комітет на користь Миколаївської обласної прокуратури стягнуто судовий збір у сумі 9668,13 грн з кожного.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, а тому не могла бути передана у приватну власність.

Посилаючись на те, що дослідженими доказами доведено незаконність передачі Миколаївською міською радою спірної земельної ділянки ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про необхідність повернення земельної ділянки у власність територіальної громади.

Щодо наявності підстав для застосування позовної давності суд зазначив, що поданий позов є негаторним, а тому міг бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця земельної ділянки водного фонду. За такого позивачем строки позовної давності не порушені.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що належна їй земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги, оскільки положення Водного кодексу України в редакції чинній на момент передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_4 передбачали, що в населених пунктах прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Посилаючись на те, що земельна ділянка не перебуває в межах прибережної захисної смуги, ОСОБА_1 вказувала на відсутність порушення прав держави з боку відповідачів.

Також відповідач зауважувала на тому, що Миколаївською міською радою правомірно було змінено цільове призначення земельної ділянки із врахуванням положень Земельного кодексу України, які діяли на момент прийняття рішення. В той час як прокурор та суд посилаються на положення земельного законодавства, яке на той час ще не діяло.

Крім того, апелянт вказувала на те, що її земельна ділянка перебуває посеред міської забудови, а тому вважала, що прокурором не обґрунтоване твердження про те, що позбавлення її права власності на земельну ділянку відновить права територіальної громади на існування прибережної захисної смуги.

Також ОСОБА_1 наголошувала на тому, що Окружна прокуратура міста Миколаєва має статус позивача у цій справі, а не Миколаївська обласна державна адміністрація як безпідставно зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Доводи інших учасників справи

Прокурором подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду з урахуванням ухвали про виправлення описки є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

08 листопада 2003 року ОСОБА_4 звернувся до Миколаївської міської ради із заявою про надання йому земельної ділянки для будівництва житлового будинку та господарських споруд, яка прилягає до домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Виконком Миколаївської міської ради листом від 29 квітня 2004 року проінформував ОСОБА_4 про можливість виготовлення проєкту землеустрою.

Державним управлінням екології та природних ресурсів в Миколаївській області, Відділом охорони навколишнього природного середовища Миколаївської міської ради, Державною інспекцією по охороні пам`яток культури в Миколаївській області, Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів, Миколаївською санітарно-епідеміологічною станцією, ОСОБА_4 погоджено проєкт відведення земельної ділянки площею 900 кв.м у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Миколаївське міське управління земельних ресурсів у своєму погодженні вказало, що земельна ділянка має обмеження у використанні згідно з УКПОКЧЗД: правові типу 1.1 «зміна цільового використання».

Земельна ділянка, яка відводилася у власність ОСОБА_4 , має кадастровий номер :05:090:0001.

Рішенням Миколаївської міської ради №24/11 від 27 жовтня 2004 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 площею 900 кв.м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Домоволодінню присвоєно адресу АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку площею 900 кв.м, з зарахуванням її до земель житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №085775.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

26 січня 2006 року ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №4-919 від 16.09.2005 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:090:0001 серії ЯБ №826405.

18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримала у власність земельну ділянку з кадастровим номером :05:090:0001 на підставі договору дарування.

У цей же день у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Листом від 08 лютого 2019 року Виконком Миколаївської міської ради проінформував прокурора про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:090:0001 розташована на території прилеглій до існуючої садибної забудови згідно з Генеральним планом території м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради від 18 червня 2009 року №35/18, відноситься до зелених насаджень загального користування, згідно з Планом зонування території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 17 травня 2018 року №36/13, земельна ділянка відноситься до зони садибної житлової забудови (Ж-1).

Листом від 20 грудня 2019 року Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив прокурора про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:090:0001 по АДРЕСА_1 відповідно до Генерального плану розвитку міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 24 листопада 1986 року №403 та Правил використання та забудови території міста Миколаєва, затверджених рішенням міської ради №15/41 від 17 жовтня 2003 року, відноситься до перспективної території «стадіону та спортивного комплексу» і перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

З відповіді виконкому Миколаївської міської ради від 28.12.2019 на запит прокурора, акту обстеження земельної ділянки, складеного Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 26.12.2019 вбачається, що спірна земельна ділянка вільна від забудов.

Відповідно до повідомлення Управління ДАБК Миколаївської міської ради станом на 17.12.2019 до управління повідомлення про початок виконання будівельних робіт та/або заява на дозвіл на виконання будівельних робіт на спірній ділянці не надходило.

Згідно з інформацією Відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 14.02.2019 відстань від західної межі земельної ділянки з кадастровим номером :05:090:0001 до урізу води Бузького лиману становить 95 м, а від східної межі 130 м.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Пункт «є» частини першої статті 19 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, серед іншого, на землі водного фонду.

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).

Згідно з пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 59 ЗК України передбачено можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у разі безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України не визначено.

Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду єдиним випадком. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині другій статті 59, пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на норми ЦК України передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою, загальною площею до 3 гектарів.

Згідно з вимогами статті 88 Водного кодексу України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Такі ж положення щодо прибережної захисної смуги навколо лиманів міститься у абзаці четвертому пункту 2 додатка 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173 (далі Державні санітарні правила забудови).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61 - 62 ЗК України, статті 89 - 90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил забудови і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Згідно з частиною четвертою статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Таку саму норму було закріплено в частині третій статті 85 ВК України в редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування.

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України).

Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).

У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).

Суд першої інстанції встановив, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману (від західної межі земельної ділянки до урізу води Бузького лиману 95 м, а від східної межі 130 м), а тому дійшов до правильного висновку, що передача земельної ділянки у приватну власність відбулася незаконно.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що це помилковий висновок суду, бо відповідно до ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 №44 уздовж берегів водойм прибережні смуги встановлюються завширшки не менше 20 м від урізу води, що відповідає нормальному підпертому рівню водойм, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Водний та Земельний кодекси України, які були прийняті за часом після вказаних ДБН, а саме 06.06.1995 та 25.10.2001 відповідно і мають вищу юридичну силу містять пряму вказівку на те, що уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

За такого, суд першої інстанції правильно застосував саме норми цих кодексів.

Що стосується посилань відповідача ОСОБА_1 на положення ч.4 ст.88 ВК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, які містять норму про те, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися, то колегія суддів констатує наступне.

Системно-послідовний аналіз норм цієї статті свідчить, що частина четверта слідує після зазначення ширини прибережних захисних смуг річок, ставків, водосховищ та озер. Частина ж п`ята цієї статті, яка є останньою, містить вказівку щодо ширини такої смуги саме щодо уздовж морів, навколо морських заток і лиманів. Вказана норма містить категоричний висновок, що ширина прибережної смуги уздовж лиману становить не менше двох кілометрів від урізу води.

Твердження відповідача про те, що спірна земельна ділянка не відносилася до перспективної території стадіону та спортивного комплексу та перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення, оскільки органом місцевого самоврядування було змінено її цільове призначення на землі житлової та громадської забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального будинку і господарських будівель, у випадку, який переглядається, не має юридичного значення, бо ця земля є прибережною захисною смугою і вона не могла передаватися у приватну власність.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав, що суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність з метою житлового будівництва.

Контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Миколаєва зокрема, оскільки люди зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Бузького лиману, у збереженні його водності та у зменшенні коливань стоку. Вони зацікавлені у захисті від знищення навколоводних тварин і рослин, зокрема зелених насаджень на узбережжі вказаного лиману.

Загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у власності.

Користування приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації тощо.

Заперечення відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно вказав у рішенні в якості позивача Миколаївську обласну адміністрацію, було усунуто судом шляхом постановлення ухвали про виправлення описки.

Що стосується посилань відповідача на наявність підстав для застосування позовної давності, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов, який розглядався, є негаторним, а тому може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з незаконним переходом права власності на земельну ділянку водного фонду, відповідач ОСОБА_1 має повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді міста Миколаєва.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про те, що така передача повинна бути здійснена в особі Миколаївської міської ради, оскільки вона є відповідачем у справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення зміні в частині вирішення позовної вимоги Окружної прокуратури міста Миколаєва до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки шляхом виключення з висновку суду словосполучення «в особі Миколаївської міської ради».

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги Окружної прокуратури міста Миколаєва до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки змінити, виключивши з висновку словосполучення «в особі Миколаївської міської ради».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

Ж. М. Яворська

Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.