Провадження № 22-ц/802/241/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Державного комунального підприємства «Луцьктепло» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ДКП «Луцьктепло» звернулось в суд із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як особи, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є сповивачами послуг з теплопостачання, які надає підприємство, однак оплату за їх використання належним чином не здійснювали, а тому станом на 01 червня 2024 року в них утворилась заборгованість у сумі 20275 грн 41 коп.

Ураховуючи наведене, позивач ДКП «Луцьктепло» просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 20275 грн 41 коп. та відшкодувати йому понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач ДКП «Луцьктепло» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, як прийняте судом з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, не було враховано тих обставин, що оскільки відповідачами, у встановлений законом строк, не було проведено повірку лічильника, нарахування оплати послуг з централізованого постачання гарячої води здійснювалося у відповідності до кількості зареєстрованих осіб за нормами споживання на одну людину, а тому вимоги про стягнення заборгованості у заявленій грошовій сумі є обґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване позивачем рішення суду першої інстанції законним та таким, що цілком відповідає встановленим обставинам справи, просив залишити його без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки було доведено під час проведення повірки справність встановлених у квартирі відповідачів засобів обліку гарячої води лічильників, то оплата за цю надану позивачем послугу повинна була здійснюватись згідно з показаннями саме лічильників, а не діючих нормативів споживання як помилково вважав позивач, провівши розрахунок суми заборгованості, яку просив стягнути з відповідачів.

Такий висновок суду є правильний.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що за рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 24 вересня 2013 року № 577-1 ДКП «Луцьктепло» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у м. Луцьку, Волинської області, в тому числі відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є власниками вказаної квартири (а.с. 9, 56).

З розрахунку заборгованості за послуги з постачання гарячої води, наданого позивачем ДКП «Луцьктепло», вбачається, що по адресі реєстрації відповідачів має місце заборгованість за період з лютого 2021 року по квітень 2024 року в розмірі: 19453 грн 26 коп. - за постачання гарячої води та 407 грн 24 коп. за абонентське обслуговування (а.с. 7, 8).

Також встановлено, що згідно приєднаного до матеріалів справи копії акту, складеного представником ДКП «Луцьктепло» 16 листопада 2015 року, у квартирі відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , за заявкою споживача проводився огляд та прийняття на абонентський облік квартирних засобів обліку гарячої води та визначено показники лічильників: № 289795 0,4 куб.м; № НОМЕР_1 0,4 куб.м. Датою їх наступної повірки зазначено 13 листопада 2019 року (а.с. 23).

З копії акту прийняття в експлуатацію квартирних вузлів обліку гарячої води слідує, що 22 березня 2024 року у квартирі відповідачів було проведено огляд, опломбування зазначених вище вузлів обліку гарячої води та прийнято їх в експлуатацію після проведення метрологічної повірки, за результатами якої було встановлено, що вказані лічильники придатні до використання, показники яких відповідно визначено: № 289795 7,4 куб.м; № 076597 6,5 куб.м (а.с. 24).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 зверталась з письмовою заявою до позивача ДКП «Луцьктепло» з проханням провести перерахунок за гарячу воду відповідно до показань квартирних лічильників гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з проведення їх повірки (а.с. 30).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, і із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно вимог ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином i у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги по затвердженим в установленому порядку тарифам та в строки, встановлені договором або законом.

Частина 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

За змістом ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Порядок встановлення міжповірочних інтервалів визначається Кабінетом Міністрів України.

Суб`єкти господарювання зобов`язані своєчасно з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подавати законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, на періодичну повірку.

Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентувався чинними на момент виникнення між сторонами правовідносин Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630).

Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Пунктом 10 Правил № 630 встановлено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 15 вказаних Правил, у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Згідно з п. 7 Порядку подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затвердженого постановою КМУ від 08 липня 2015 року № 474 (далі Порядок № 474), виконавець не пізніше ніж за місяць до настання строку проведення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки або протягом трьох робочих днів з дня отримання відомостей про необхідність його ремонту інформує про це споживача шляхом надсилання повідомлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення або в інший спосіб, що підтверджуватиме отримання його споживачем.

Отже, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що за наявності у квартирі відповідачів засобу обліку гарячої води, оплата за надані послуги здійснюється згідно з показаннями такого засобу, за винятком випадку виявлення його несправності, що не підлягає усуненню.

Не проведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води, не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача.

Саме така позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 229/1539/17 (касаційне провадження № 61-27909сво18) та Верховним Судом у постановах: від 26 грудня 2019 року у справі № 522/17085/16-ц (провадження № 61-26756св18), від 29 квітня 2020 року у справі № 521/6670/18 (провадження № 61-558св19), від 03 червня 2020 року у справі № 233/4684/17 (провадження № 61-24665св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Як слідує з матеріалів справи позивачем ДКП «Луцьктепло» не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували факт надсилання ним повідомлення відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про необхідність проведення останніми періодичної, чергової повірки засобів вимірювальної техніки - лічильників гарячої води у їх квартирі як це передбачено п. 7 Порядку № 474, а також доказів несправності цих засобів обліку гарячої води, що не підлягають усуненню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі були зобов`язані самостійно забезпечувати проведення періодичної повірки засобів обліку гарячої води, на думку апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки позивач являється суб`єктом господарювання, який здійснює господарську діяльність з надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води до квартири відповідачів, і саме на нього чинним законодавством покладається обов`язок проводити повірку засобів обліку гарячої води.

Отже, врахувавши норми матеріального права та встановивши вище зазначені обставини справи, зокрема недоведеність позивачем ДКП «Луцьктепло» факту несправності засобів обліку гарячої води, що не підлягають усуненню, в квартирі відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також те, що саме позивачем своєчасно не було здійснено проведення повірки лічильників гарячої води, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, цілком підставно і обґрунтовано відмовив останньому у стягненні з відповідачів заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води, яка була їм нарахована згідно з діючими нормативами споживання, а не за показаннями справних засобів обліку гарячої води.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовуються вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного позивачем рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача Державного комунального підприємства «Луцьктепло» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді