Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8525/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14.02.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виноградівська державна нотаріальна контора, в якому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 (одну четверту) частини житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 .

До вищезазначеного шлюбу чоловік позивачки ОСОБА_3 перебував у шлюбі з гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час життя та шлюбу збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , володіли ним на праві спільної сумісної власності подружжя.

Після смерті ОСОБА_5 у 2000 році відкрилася спадщина на її частину в спільному майні подружжя (будинок по АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_3 був власником половини будинку (тобто його частка складала 2/4 або 1/2).

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.10.2002 року, зареєстроване в реєстрі за № 3148, спадкова справа № 656/2000, державна нотаріальна контора визнала за ОСОБА_3 тільки додатково 1/4 (одну четверту) частку на вказаний будинок. Відповідно до примітки до Свідоцтва: 1/4 (одна четверта) частина спадкового майна залишається відкритою до явки спадкоємця оформити спадкові права.

Відтак, ОСОБА_3 оформив за час життя тільки право власності на 3/4 (три четвертих) частин вказаного житлового будинку, решта 1/4 (одна четверта) частки так і залишилась на його покійній дружині.

Ставши вдівцем, ОСОБА_3 уклав новий шлюб із позивачкою по справі.

Відповідно до заповіту від 26.06.2007 року, ОСОБА_3 заповів все своє майно на користь позивачки його другої дружини ОСОБА_1 .

В подальшому, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачка ОСОБА_1 , стала власницею 3/4 (три четвертих) частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Разом із цим решта 1/4 (однієї четвертої) частки спадкового майна залишена не оформленою і на даний час рахується за покійною ОСОБА_4 .

Позивачка ОСОБА_1 в порядку передбаченому ч.1 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину за покійним ОСОБА_3 .

В подальшому, з матеріалів цивільної справи за №299/6929/23 за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради, третя особа без самостійних вимог: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину спадкового майна, судом було витребувано із Закарпатського нотаріального архіву, спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та встановлено про існування заяви відповідачки ОСОБА_6 про прийняття спадщини за матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак спадщину по теперішній час не оформила (матеріали спадкової справи містяться в матеріалах цивільної справи за №299/6929/23).

На даний момент правовстановлюючого документу на право власності на 1/4 (одну четверту) частку жилого будинку не існує, оскільки відповідачка ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_2 , не оформила решту частки на вказаний будинок на своє їм`я.

З моменту подачі відповідачем ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, а саме з 11.10.2000 року, відповідачка таку не оформила, не володіла часткою 1/4 (однією четвертою) частиною спадкового житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , нею не користувалася, в ньому не проживала, навіть не навідувалася.

З 02.10.2000 року чоловік позивачки ОСОБА_3 , а з 27.06.2002 року позивачка добросовісно заволоділи чужим майном, позивачка по теперішній час продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше двадцяти двох років.

Позивач ОСОБА_1 всі двадцять два роки опікувалася та опікується по теперішній час житловим будинком в цілому, як своїм, однак позбавлена права розпоряджатися таким на власний розсуд, у зв`язку із чим порушуються її права як власника у зв`язку з чим звернулася до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 19.12.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 29.01.2025 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 через канцелярію суду подала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі та наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.38).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, наслідки неявки. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило, а також відповідач не подала відзив на позовну заяву.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 викликалася у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті Виноградівського районного суду Закарпатської області, веб-портал судова влади України: https://vn.zk.court.gov.ua. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (а.с.40, 46).

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористалася, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надала, заяв та клопотань від неї не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Представаник Виноградівської державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань на адресу не подав.

Тому, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглянути справу з ухваленням заочного рішення.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 , з яким позивачка прожила в шлюбі з 27.06.2002 року, про що свідчить Свідоцтво про одруження НОМЕР_1 (а.с.11) та Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 (а.с.13).

До вищезазначеного шлюбу чоловік позивачки ОСОБА_3 перебував у шлюбі з гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить Свідоцтво про смерть НОМЕР_3 (а.с.12).

Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час життя та шлюбу збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , володіли ним на праві спільної сумісної власності подружжя.

Після смерті ОСОБА_5 у 2000 році відкрилася спадщина на її частину в спільному майні подружжя (будинок по АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_3 вже був власником половини будинку (тобто його частка складала 2/4 або 1/2).

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.10.2002 року, зареєстроване в реєстрі за № 3148, спадкова справа № 656/2000, державна нотаріальна контора визнала за ОСОБА_3 тільки додатково 1/4 (одну четверту) частку на вказаний будинок. Відповідно до примітки до Свідоцтва: 1/4 (одна четверта) частина спадкового майна залишається відкритою до явки спадкоємця оформити спадкові права (а.с.14).

Дії державного нотаріуса полягали в тому, що у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була донька ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відтак, ОСОБА_3 оформив за час життя тільки право власності на 3/4 (три четвертих) частин вказаного житлового будинку, решта 1/4 (одна четверта) частки так і залишилась на його покійній дружині.

Ставши вдівцем, ОСОБА_3 уклав новий шлюб із позивачкою по справі.

Відповідно до заповіту від 26.06.2007 року, ОСОБА_3 заповів все своє майно на користь позивачки його другої дружини ОСОБА_1 (а.с.15).

В подальшому, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачка ОСОБА_1 , стала власницею 3/4 (три четвертих) частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (про що свідчить відповідна реєстрація у ДРРП) (а.с.16-17).

Разом із цим, решта 1/4 (однієї четвертої) частки спадкового майна залишена не оформленою і на даний час числиться досі за покійною ОСОБА_4 .

Позивачка ОСОБА_1 , в порядку передбаченому ч.1 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину за покійним ОСОБА_3 , оскільки подала заяву до нотаріуса, пред`явила укладений на її ім`я заповіт, а й отже прийняла спадщину в цілому на все майно, яке належало і повинно було належати її чоловіку.

В порядку підготовки справи до розгляду, судом було витребувано з архіву Виноградівського районного суду матеріали цивільної справи за №299/6929/23 за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради, третя особа без самостійних вимог: Виноградівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину спадкового майна.

Так, судом було оглянуто спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.48-56), та оглянуто наявну в матеріалах спадкової справи заяву відповідачки ОСОБА_6 (а.с.49) про прийняття 1/4 (однієї четвертої) частини спадщини за матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 (одну четверту) частини спадщини, що залишилася після ОСОБА_4 , відповідачкою ОСОБА_6 по теперішній час не не оформлено.

З моменту подачі відповідачем ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, а саме з 11.10.2000 року, відповідачка таку не оформила, не володіла часткою 1/4 (однією четвертою) частиною спадкового житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , нею не користувалася, в ньому не проживала.

З 02.10.2000 року чоловік позивачки ОСОБА_3 , а з 27.06.2002 року позивачка добросовісно заволоділи чужим майном, позивачка по теперішній час продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше двадцяти двох років.

Позивач ОСОБА_1 всі двадцять два роки опікувалася та опікується житловим будинком в цілому, як своїм, однак позбавлена права розпоряджатися таким на власний розсуд, не може оформити кадастровий номер та без погодження з відповідачем продати частину будинку, прописати до себе родичів. Тим самим порушуються її права як власника, у зв`язку з чим звернулася до суду із вказаним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 добросовісно заволоділа чужим майном, а саме (1/4 частиною) житлового будинку, власника якого фактично немає, і продовжує відкрито та безперервно ним володіти більше двадцяти двох років.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановленоЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

-наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

-законність об`єкта володіння;

-добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння;

-сплив установлених строків володіння;

-відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

-для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

-аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

-при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

-володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

-крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

-звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

-підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

-наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

-якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);

-відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

-при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

-володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

-давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

-набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що:

-за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) (частина дев`ята ст. 28 ЦПК України.

Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні ч. 10 ст. 28 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач фактично володіє спірним нерухомим майном без будь-якого правового титулу більше десяти років, володіння позивача є відкритим і безперервним. Також судом не встановлено обставин, які свідчать про недобросовісне заволодіння позивачем спірним будинком.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний житловий будинок.

Керуючись положеннями ст.ст.12,18,19,77,78,80,81,258-259,263,265,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_4 , право власності за набувальною давністю в розмірі 1/4 частини на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 (загальною площею 57 кв. м., житлова площа 44,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.02.2025 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк