Житомирський апеляційний суд
Справа №275/708/24 Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Шевчук А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №275/708/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Данилюк О.С.

встановив:

У травні 2024 року АТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовом та просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №301 у розмірі 78 049,52 грн та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 09.12.2019 укладено кредитний договір №301. Відповідач не виконав свої кредитні зобов`язання належним чином. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2024 складає 78 049,52 грн, з яких: 46 565,19 грн заборгованість за кредитом, 31484,33 грн. заборгованість за процентами. Позивач направив письмову вимогу відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак заборгованість у наданий строк погашена не була, у зв`язку з чим виникла необхідність звернутися до суду для захисту порушених прав.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2024 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 301 від 09.12.2019 в розмірі 78 049,52 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що cуд першої інстанції не мотивував у рішенні наявність правових підстав для стягнення сум заборгованості, оскільки сторони не укладали кредитний договір, у якому було б зазначено відсоткову ставку кредиту, розміри пені та штрафів за порушення зобов`язань, тощо. Судом було проігноровано ту обставину, що укладення сторонами кредитного договору №301 від 09.12.2019 не відбулось. Як докази укладення договору суд визнав копію заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №301 від 09.12.2019 та копію паспорта споживчого кредиту, однак заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування містить відомості щодо розміру кредитного ліміту лише на суму 3 000,00 грн., а паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про встановлення кредитного ліміту у розмірі 46 565,19 грн. Звертав увагу суду, що інформація, зазначена у паспорті споживчого кредиту, є лише способом підтвердження виконання банком преддоговірного обов`язку щодо надання інформації споживачу для порівняння різних пропозицій банка з метою прийняття споживачем рішення про укладення кредитного договору, зберігає чинність і є актуальною лише 09.12.2019 року та не є складовою частиною кредитного договору. Вказав, що в заяві про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 09.12.2019 розмір процентної ставки за кредитним договором не зазначено, крім того в ній відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Отже, вважає, що сама по собі підписана заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами за невиконання кредитного договору. Крім того, роздруківка з сайту позивача Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не підписана відповідачем та не може розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного між сторонами договору. Таким чином, вважає, що позивачем не підтверджено конкретних запропонованих відповідачу умов та правил надання банківських послуг в АТ «ПУМБ», а тому вимоги про стягнення заборгованості є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу сторона позивача не скористалася.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09 грудня 2019 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 підписано заяву №301 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої, банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 000,00 грн, розмір якого було збільшено до 50 000,00 грн, на умовах, передбачених у цьому договорі, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 47,88 % річних та строкоом на 12 місяців, зі спливом якого, цей строк продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якого зі сторін.

Крім того, 09 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту (а.с.11зворот,12).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №301 від 09 грудня 2019 року, станом на 31 березня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 78 049,52 грн, з яких: 46 565,19 грн заборгованість за кредитом, 31 484,33 грн. заборгованість за процентами (а.с.32-37).

З виписки за рахунком вбачається, що ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти (а.с.37зворот-73).

31 березня 2024 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» направив на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором №301 від 09 грудня 2019 року року у розмірі 78 049,52 грн (а.с.29зв- 30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов укладеного з відповідачем кредитного договору №301 від 09 грудня 2019 року, позивачем надавалися відповідачу в кредит грошові кошти, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кошти за сплатити визначені договором проценти. Оскільки відповідач допустив порушення строків повернення кредитних коштів та сплати процентів, суд дійшов висновку про стягнення в примусовому порядку з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитом в розмірі 78 049,52 грн. та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Положеннями частини першої статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За правилами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина перша, друга статті 640 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень статті 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору споживчого кредиту № 301 від 09 грудня 2019 року. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору споживчого кредиту № 301 від 09 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».

Згідно ст.526 ЦК УКраїни, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Таким чином, встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено кредитний договір, що позивач надав відповідачу кредитні кошти, якими відповідач користувався, а також, що відповідач був обізнаний з умовами кредитного договору, що відображені у заяві № 301 від 09 грудня 2019 року.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сумі кредиту в розмірі 46 565,19 грн. та по відсоткам в розмірі 31484,33 грн.

Відтак, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що сторонами не погоджено умови договору, відсоткову ставку спростовується наявним у матеріалах справи паспортом споживчого кредиту, який підписано сторонами.

Підписуючи паспорт споживчого кредиту, відповідач був ознайомлений з розміром кредитного ліміту, розміром реальної річної процентної ставки, розрахунковою та платіжною датою кредиту; строком дії кредитного ліміту, розміром мінімального платежу та іншими умовами надання та обслуговування кредитної картки.

Матеріали справи не містять доказів спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів про збільшення кредитного ліміту, колегія суддів відхиляє, оскільки факт отримання кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, альтернативного розрахунку заборгованості відповідач суду не надав.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий Судді