23.01.2025 Єдиний унікальний № 371/939/24 провадження № 2/371/94/25
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2/371/94/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

23 січня 2025 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Овчаренко В.С.,

за участі представника

позивача Фрей Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Обухівське управління комплексного забезпечення» про витребування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

До Миронівського районного суду Київської області із позовом звернулася Обухівська окружна прокуратура.

Свій позов обґрунтовувала тим, що нею встановлени, що розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації № 464 від 15.12.2003 затверджено список із 506 громадян с. Юхни Миронівського району для виготовлення державних актів на право власності на землю в межах Юхнівської сільської ради Миронівського району взамін сертифікатів на право на земельні частки (паї).

В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000057 від 27.03.2023 установлено, що на підставі вищевказаного розпорядження на території Юхнівської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_2 передано у власність на території Юхнівської сільської ради Миронівського району Київської області земельну ділянку площею 1,7206 га з кадастровий номер :04:201:0006, державний акт Р1 №770481.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 491 від 29.09.2022 вищевказана земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_1 , про що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Товмач О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 64983479 від 29.09.2022.

Так, відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Згідно вимог ч. 2 ст. 5 вищевказаного Закону сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

Відповідно до вимог ст. 19 Земельного кодексу України землі за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, в тому числі на землі лісового фонду.

Відповідно до вимог ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісового фонду не належать землі, зайняті:

а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів;

б) полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об`єктів;

в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України землі лісового фонду поділяються на:

а) лісові: вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо;

б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Статтею 56 Земельного кодексу України встановлено, що землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить.

Відповідно до вимог ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Статтею 92 зазначеного кодексу встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до вимог ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Установлено, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до вимог ст. 6 Лісового кодексу України усі ліси в Україні є власністю держави.

Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України.

Статтею 9 Лісового кодексу України визначено користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.

У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п`яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою.

Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Відповідно до ст. 16 Лісового кодексу України до відання селищних і сільських рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування в межах селищ і сіл та припинення права користування ними.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 93 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

Лісовпорядкування на всій території України проводиться державними лісовпорядними службами.

Статтею 94 Лісового кодексу України встановлено, що у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу України державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Таким чином, копія планшета лісовпорядкування є документом, який підтверджує право постійного користування державного лісогосподарського підприємства спірною земельною ділянкою та те, що остання належить до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до рішення сесії Миронівської районної ради № 182-18-ХХIII від 11.01.2002 рекомендовано утворити Миронівське спеціалізоване лісництво, підпорядковане «Київоблагролісу» та запропоновано Київській обласній раді передати ліси реформованих сільськогосподарських підприємтсв Миронівського району, загальною площею 4423 га в постійне користування Миронівського лісництва спеціалізованого лісогосподасрького підприєства «Київоблагролісу».

В подальшому, відповідно до наказу Київського обласного державного агролісогосподарського підприємства «Київоблдержагроліс» від 18.01.2002 № 2 засновано Миронівське державне агролісогосподарське підприємство.

Рішенням Обухівської районної державної адміністрації № 147 від 11.05.2021 змінено найменування Миронівського державного агролісогосподарського підприємства на Державне підприємство «Обухівське управління комплексного забезпечення» та затверджено Статут Державного підприємства «Обухівське управління комплексного забезпечення» в новій редакції.

Відповідно до п. 1.2. Статуту ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» є правонаступником всіх прав та обов`язків Миронівського державного агролісогосподарського підприємства (код ЄДРПОУ № 31823389).

Згідно інформації ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» № 32 від 11.06.2024 спірна земельна ділянка на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації № 464 від 15.12.2003 накладалися на землі лісогосподарського призначення Миронівського державного агролісогосподарського підприємства, оскільки були передані останньому загальною площею 62 га для ведення лісового господарства після реорганізації колгоспу 1 Травня в с. Юхни Миронівського району та вкриті багаторічної лісової рослинності, що підтверджується картографічними та іншими додатковими матеріалами.

Так, за інформацією ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» № 23 від 01.03.2024 згідно даних лісовпорядкування 2005 та 2015 років земельна ділянка з кадастровим номером :04:201:0006 повністю накладається на землі лісогосподарського призначення, а саме на землі кварталу 43 виділи 3 ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення».

Доказами розташування земельної ділянки на землях лісового фонду є копія планшету лісовпорядкування кварталу 43 виділу 3 ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення»; копія таксаційного опису кварталу 43 з проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» та копії графічних матеріалів, що надані ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення».

Отже, право користування ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» землями лісогосподарського призначення загальною площею 1,7206 га підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Крім того, розташування земельної ділянки на землях лісового фонду також підтверджується листом ВО «Укрдержліспроект» № 04 - 292 від 08.03.2024 та наданим ними фрагментом з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 43 і меж його таксаційних виділів ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення», відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2015 року та межами земельних ділянок.

Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування по видільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Висновок про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом висловлено також Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16, де вказано: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування».

Зазначені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-81, 83 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження факту розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісового фонду.

Віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення окрім зазначеного також підтверджується проектом організації і розвитку лісового господарства, затвердженого протоколом другої лісовпорядної наради від 14.04.2005, планшетом лісовпорядкування кварталу 43.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Також, частинами 1, 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, згідно листа ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» за № 23 від 01.03.2024 погодження на вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:201:0006 не надавалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України перебачено, що Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Сільська рада не мала повноважень на прийняття рішення від 24.02.2004 про припинення права ДП «Бориспільський лісгосп» на користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, оскільки відповідно до статті 149 Земельного кодексу України в редакції, чинній на той час, повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, належало не органам місцевого самоврядування, а органам державної влади районним державним адміністраціям, обласним державним адміністраціям, Київській, Севастопольській міським державним адміністраціям, Раді міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінету Міністрів України (п. 170 постанови).

З тих же причин, сільська рада не вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками, зокрема передавати їх у власність приватним особам в порядку приватизації.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з підстав зазначених в ньому

Відповідач ОСОБА_1 про час та місце судових засідань повідомлявся за адресою, зареєстрованого місця проживання а також через оголошення на веб-порталі судової влади, проте в судові засідання не з`явився, його неявка у відповідності до ч. 10 ст. 130 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, що викладена в рішенні по справі «Пономарьов проти України» (Заява №3236/03), «…сторони в розумінні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява №8371/02, п. 27, рішення від 26.31.2007 року, та «Трух проти України», заява №50966/99 від 14.10.2003 року).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Заслухавши прокурора, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» ( в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Згідно вимог ч. 2 ст. 5 вищевказаного Закону сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації № 464 від 15 грудня 2003 року затверджено список із 506 громадян с. Юхни Миронівського району для виготовлення державних актів на право власності на землю в межах Юхнівської сільської ради Миронівського району взамін сертифікатів на право на земельні частки (паї), в якому відсутня така особа, як ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 також відсутній в клопотанні Юхнівської сільської ради від 12 грудня 2003 року до Миронівської районної державної адміністрації для затвердження передано список 506 громадян-власників земельних часток паїв, яким відводяться в натурі земельні ділянки на території Юхнівської сільської ради Миронівського району.

Проте на підставі вищевказаного розпорядження на території Юхнівської сільської ради Миронівського району Київської області ОСОБА_2 передано у власність на території Юхнівської сільської ради Миронівського району Київської області земельну ділянку площею 1,7206 га з кадастровий номер :04:201:0006, державний акт Р1 №770481.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області правовстановлюючий документ (другий примірник державного акту) та документація із землеустрою на земельну ділянку :04:201:0006 на зберіганні в архіві територіального підрозділу не перебуває, в Книгах реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди запис щодо реєстрації державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку відсутній.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 491 від 29 вересня 2022 року вищевказана земельна ділянка відчужена на користь ОСОБА_1 , про що приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Товмач О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 64983479 від 29.09.2022.

Таким чином розпорядження Миронівської районної державної адміністрації № 464 від 15 грудня .2003 року відносно надання права на виготовлен державного акту на земельну ділянку ОСОБА_2 не видавалося, в зв`язку із чим останній набув право власності на земельну ділянку не у відповідності до закону, що в свою чергу порушує ст. 14 Конституції України.

Крім того, За змістом ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації 2003 року) земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому.

Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.

Відповідно до вимог ст. 19 Земельного кодексу України землі за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, в тому числі на землі лісового фонду.

Відповідно до вимог ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісового фонду не належать землі, зайняті:

а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів;

б) полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об`єктів;

в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних садових ділянках.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України землі лісового фонду поділяються на:

а) лісові: вкриті лісовою (деревною і чагарниковою) рослинністю; не вкриті лісовою рослинністю, які підлягають залісенню (зруби, згарища, рідколісся, пустирі та інші), зайняті лісовими шляхами, просіками, протипожежними розривами тощо;

б) нелісові: зайняті спорудами, пов`язаними з веденням лісового господарства, трасами ліній електропередач, продуктопроводів та підземними комунікаціями тощо; зайняті сільськогосподарськими угіддями (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища, надані для потреб лісового господарства); зайняті болотами і водоймами в межах земельних ділянок лісового фонду, наданих для потреб лісового господарства.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Статтею 56 Земельного кодексу України встановлено, що землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель лісогосподарського призначення у приватну власність громадянам та юридичним особам законодавство не містить.

Відповідно до вимог ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Статтею 92 зазначеного кодексу встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до вимог ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Установлено, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Відповідно до вимог ст. 6 Лісового кодексу України усі ліси в Україні є власністю держави.

Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України.

Статтею 9 Лісового кодексу України визначено користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.

У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п`яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою.

Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

Відповідно до ст. 16 Лісового кодексу України до відання селищних і сільських рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування в межах селищ і сіл та припинення права користування ними.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 93 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає систему

державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

Лісовпорядкування на всій території України проводиться державними лісовпорядними службами.

Статтею 94 Лісового кодексу України встановлено, що у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу України державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Таким чином, копія планшета лісовпорядкування є документом, який підтверджує право постійного користування державного лісогосподарського підприємства спірною земельною ділянкою та те, що остання належить до земель лісогосподарського призначення.

Відповідно до рішення сесії Миронівської районної ради № 182-18-ХХIII від 11.01.2002 рекомендовано утворити Миронівське спеціалізоване лісництво, підпорядковане «Київоблагролісу» та запропоновано Київській обласній раді передати ліси реформованих сільськогосподарських підприємтсв Миронівського району, загальною площею 4423 га в постійне користування Миронівського лісництва спеціалізованого лісогосподасрького підприєства «Київоблагролісу».

В подальшому, відповідно до наказу Київського обласного державного агролісогосподарського підприємства «Київоблдержагроліс» від 18.01.2002 № 2 засновано Миронівське державне агролісогосподарське підприємство.

Рішенням Обухівської районної державної адміністрації № 147 від 11.05.2021 змінено найменування Миронівського державного агролісогосподарського підприємства на Державне підприємство «Обухівське управління комплексного забезпечення» та затверджено Статут Державного підприємства «Обухівське управління комплексного забезпечення» в новій редакції.

Відповідно до п. 1.2. Статуту ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» є правонаступником всіх прав та обов`язків Миронівського державного агролісогосподарського підприємства (код ЄДРПОУ № 31823389).

Згідно інформації ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» № 32 від 11.06.2024 спірна земельна ділянка на момент прийняття розпорядження Миронівської районної державної адміністрації № 464 від 15.12.2003 накладалися на землі лісогосподарського призначення Миронівського державного агролісогосподарського підприємства, оскільки були передані останньому загальною площею 62 га для ведення лісового господарства після реорганізації колгоспу 1 Травня в с. Юхни Миронівського району та вкриті багаторічної лісової рослинності, що підтверджується картографічними та іншими додатковими матеріалами.

Так, за інформацією ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» № 23 від 01.03.2024 згідно даних лісовпорядкування 2005 та 2015 років земельна ділянка з кадастровим номером :04:201:0006 повністю накладається на землі лісогосподарського призначення, а саме на землі кварталу 43 виділи 3 ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення».

Доказами розташування земельної ділянки на землях лісового фонду є копія планшету лісовпорядкування кварталу 43 виділу 3 ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення»; копія таксаційного опису кварталу 43 з проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» та копії графічних матеріалів, що надані ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення».

Отже, право користування ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» землями лісогосподарського призначення загальною площею 1,7206 га підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Розташування земельної ділянки на землях лісового фонду також підтверджується листом ВО «Укрдержліспроект» № 04 - 292 від 08.03.2024 та наданим ними фрагментом з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 43 і меж його таксаційних виділів ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення», відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2015 року та межами земельних ділянок.

Вищевказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру.

Висновок про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом висловлено також Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6829/16, де вказано: «Відхиляючи наведені докази, суд апеляційної інстанції не врахував, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства.

ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування».

Зазначені докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-81, 83 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження факту розташування спірних земельних ділянок в межах земель лісового фонду.

Віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення окрім зазначеного також підтверджується проектом організації і розвитку лісового господарства, затвердженого протоколом другої лісовпорядної наради від 14.04.2005, планшетом лісовпорядкування кварталу 43.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Також, частинами 1, 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, згідно листа ДП «Обухівське управління комплексного забезпечення» за № 23 від 01.03.2024 погодження на вилучення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:201:0006 не надавалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 18, 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень органів влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Аналогічна правова позиція щодо протиправності рішень органів місцевого самоврядування про відведення у приватну власність земельних ділянок без попереднього прийняття рішення щодо зміни їх цільового призначення та затвердження проекту викладена в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №761/1554/13-ц, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16.

Зважаючи на викладене керуючись ст. ст. 4, 10, 76-81, 130, 141, 274-279, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Витребувати на користь держави Україна в особі Київської обласної державної адміністрації () з незаконного володіння ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) з земель сільськогосподарського призначення в категорію лісогосподарського призначення земельну ділянку площею 1,7206 гектар, кадастровий номер: :04:201:0006, розташованої на території Обухівського району (колишньої Юхнівської сільської ради Миронівського району) Київської області.

3.Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Київської обласної прокуратури (, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2) судовий збір в розмірі 3028 гривень.

4.Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

5.Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

6.Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

7.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя підпис А.С. Поліщук

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук

Повний текст судового рішення складено 14 лютого 2025 року.