КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4044/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Котвицького В.Л. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , умивальник EGO на стільницю прямокутний, пральну машинку LG інверторну, пральну машинку вертикальну Electrolux, дитячий комод, дитяче ліжко, дитячий матрас, диван кутовий 2.1 х 1.8 з розкладанням та нішею для речей, кухня на замовлення, вбудована (майстер ОСОБА_4 ), комплект меблів у ванну кімнату (тумба під умивальник і пенал), стільці дерев`яні «Алексіс» 6 штук, дерев`яна шафа на балкон, дві сушарки для рушника електричні Atlantis, два водонагрівачі Gorenje, 80 та 30 літрів, ванна Koller Pool, приліжкові дерев`яні тумбочки Орео 2 штуки, комод дерев`яний Орео, стіл дерев`яний Орео , тумба під ТВ дерев`яна у гостьовій (під замовлення), шафа-купе в коридор білого кольору (під замовлення), шафа в коридор (побутова) та шафа-купе в дитячу кімнату (під замовлення), люстра в дитячу кімнату, дитячий стілець « ІНФОРМАЦІЯ_1 », сірий, штори на вікна в спальну кімнату (під замовлення), портьєри на балконі вікна, ролети на балконі вікна (день-ніч), штори на вікна в велику кімнату (вітальню), килим «Kayoom» в дитячу кімнату.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним право власності на частини вказаного майна. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно, виділивши його у власність ОСОБА_3 . Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 128 350 грн. грошової компенсації за рахунок припинення її права спільної сумісної власності у розмірі частки ринкової вартості на спірне майно. Покласти на відповідача судові витрати в розмірі 8588,80 грн.

Позов мотивовано тим, що 17 червня 2019 року сторони уклали шлюб, за час спільного проживання в шлюбі придбали зазначене майно, загальна вартість якого, за оцінкою позивача, враховуючи знос під час експлуатації, ринкову вартість квартири на час звернення з цим позовом до суду, враховуючи зроблений подружжям ремонт, складає 10 256 000 грн.

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 вимушена була разом з їх спільним малолітнім сином тимчасово переїхати проживати за місцем реєстрації АДРЕСА_2 , на вимушені дії позивача ОСОБА_3 замінив замки від вхідних дверей їх спільної квартири, позбавивши її права проживати разом з дитиною в зазначеній квартирі та користуватись особистими речами.

26 квітня 2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Суд за клопотанням ОСОБА_1 зупинив розгляд справи і призначив подружжю строк для примирення до 29 серпня 2023 року, однак у період призначеного часу ОСОБА_3 не примирився, продовжив застосовувати психологічне насильство до позивача, в зв`язку з чим вона змушена була звертатись до поліції з заявою про вчинення відносно неї злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, і з цим позовом.

Пояснювала, що спірна квартира є неподільним майном, а інші перелічені в позові речі, меблі, побутову техніку, сантехніку, предмети інтер`єру квартири також неможливо розділити в натурі по частки, тому що вони втратять своє функціональне призначення, їх виділення позивачу в натурі не потрібно, враховуючи, що вона проживає в технічно упорядкованій побутовою технікою та меблями квартирі, натомість вона бажає отримати грошову компенсацію в розмірі частки від вартості спільного сумісного майна подружжя, залишивши відповідачу все спірне майно у його власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Посилалася на те, що суд не взяв до уваги при ухваленні рішення надані позивачем разом із позовною заявою належні, допустимі, достовірні письмові докази, якими підтверджуються джерела наявності в неї грошових коштів, які були в неї як до укладення шлюбу з відповідачем 17 червня 2019 року, так і набуті нею під час шлюбу, враховуючи її офіційне працевлаштування. До позову нею додано копію трудової книжки, за змістом якої вона офіційно та безперервно працювала з 01 квітня 2011 року по 19 листопада 2020 року включно, тобто і під час шлюбу з відповідачем, займаючи посади менеджера з туризму, керівника, менеджера продажу, збуту, інспектора відділу; довідку про фінансовий стан ОСОБА_1 з Ощадбанку за період з 10 листопада 2020 року по 29 серпня 2023 року, якою підтверджено наявність доходу в розмірі 73044,56 грн., виписку з ПриватБанку по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 13 квітня 2019 року по 16 жовтня 2019 року, якою підтверджено наявність у позивача суми 4037 доларів США.

Вказувала, що суд безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи наданих позивачем в першому судовому засіданні на початку розгляду справи по суті копії письмових розписок, за змістом яких їй надавали грошові кошти її рідна баба в розмірі 1 642 900 грн., мати в розмірі 547 600 грн. для придбання майнових прав на спірну квартиру і укладання інвестиційного договору від 25 січня 2017 року.

Зазначала, що не мала можливості особисто відвідувати судові засідання в цій справі внаслідок того, що самостійно здійснює догляд за дитиною, якій виповнилося три роки.

Вказувала, що 21 березня 2024 року суд першої інстанції відмовився продовжити підготовче провадження по справі, незважаючи на клопотання представника позивача - адвоката Фесенка А.Л., який раптово з 19 по 26 березня 2024 року опинився на стаціонарному лікуванні. Позивач не мала технічної можливості надати зазначені письмові докази (розписки) разом з іншими копіями документів у період підготовчого провадження, тому що оригінали цих документів, як потім з`ясувалось, її баба ОСОБА_6 зберігала у безпечному місці, враховуючи постійні обстріли м. Києва, за межами свого місця проживання на території одного з садівницьких товариств м. Києва.

Вказувала, що суд не взяв до уваги надані позивачем разом з її позовною заявою копії рахунків на оплату спірного майна подружжя, які в неї частково збереглися, а решта залишилась у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 позбавив її ще в листопаді 2022 року можливості проживання і користування спірною квартирою, змінивши замки на вхідних дверях.

Зазначала, що до позовної заяви нею надано рахунки на оплату меблів: рахунок на оплату № 256 від 25 квітня 2021 року, в якому замовник ОСОБА_7 , тобто Куртова, замовляє диван кутовий вартістю 30300 грн., розкладний з нішею для речей, який зображений на одному із долучених до позовної заяви фото разом з іншими фотографіями, на цьому дивані позивач зображена разом із відповідачем та їх спільною дитиною. Також до позову долучене замовлення № 3643 від 01 квітня 2021 року на чотири стільці вартістю 6010 грн., замовник ОСОБА_1 , а також інші за переліком заявки, графічні проекти, кошторис на придбане у період шлюбу спірне майно.

Наголошувала, що суд не взяв до уваги ринкову оціночну вартість спірної квартири, запропоновану позивачем, визначену за допомогою інтернет-сайтів по продажу нерухомості у м. Києві тотожних квартир за площею, місцем розташування, ремонтом. Пояснювала, що у неї не було фізичної можливості запросити спеціаліста по оціночній вартості для визначення оціночної вартості спірної квартири, враховуючи позбавлення її відповідачем можливості користуватися зазначеною квартирою.

Звертала увагу, що відповідач не заперечував проти переліку вказаного нею спірного майна, яке було придбано в період шлюбу та залишилось в спірній квартирі.

Вказувала, що суд не перевірив надані відповідачем копії письмових документів на належність, допустимість, достовірність їх як доказів у справі, а саме наявність у відповідача оригіналу договору позики від 20 грудня 2016 року, складеного у простій письмовій формі, згідно якого відповідач нібито взяв у позику у свого батька грошові кошти в сумі 90000 доларів США для придбання квартири; суд не з`ясував, чи дійсно ОСОБА_3 використовував для придбання спірного майна саме ті грошові кошти, які, як він стверджує, зберігав готівкою при собі ще з 2010 - 2011 років до 2019 року включно, знявши їх з рахунку в ПАТ «Банк Форум», надавши суду копії заяв на зняття готівки в 2010 - 2011 роках, коли відповідачу було 17 - 18 років.

Вважала, що висновки суду в цій частині є упередженими і такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки суд несправедливо не прийняв в якості доказів надані позивачем, як разом з позовом, так і на початку розгляду справи по суті, письмові докази джерел походження грошових коштів позивача як до шлюбу з відповідачем, так і під час шлюбу (копію трудової книжки, виписки з банків по рахунках позивача за період з 2019 по 2020 роки включно, платіжні інструкції про сплату майнових прав на спірну квартиру, завірені належним чином про сплату грошових коштів на придбання майнових прав на спірну квартиру, розписка про отримання грошових коштів у позику), рахунки на оплату, замовлення на придбання спірного майна - меблів, заявки, графічний проект кухні, фототаблицю з зображенням позивача разом з відповідачем та спільною дитиною у спірній квартирі зі спірним майном.

Натомість, судом упереджено прийнято в якості доказів надані відповідачем сумнівну копію договору позики від 20 грудня 2016 року про взяття в борг у батька грошових коштів в сумі 90000 доларів США на придбання квартири, копії заяв на зняття відповідачем готівки в 2010 - 2011 роках, рахунки, видаткові накладні, оформлені на сторонню людину, на придбання будівельних матеріалів, водонагрівача, товарні чеки, квитанції на придбання побутової техніки, будівельних матеріалів, починаючи з 2013 року, в змісті яких не вказано покупця (замовника).

Посилалася на обставини справи, що мають значення для справи і є недоведеними, які суд визнав встановленими: сплату відповідачем грошових коштів на придбання майнових прав на спірну квартиру (відсутні платіжні квитанції, інструкції), надання відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 грошових коштів для сплати за майнові права на спірну квартиру (відсутні письмові докази), придбання відповідачем спірного майна (відсутні чеки, квитанції, платіжні інструкції, квитанції на його прізвище), надання свідком ОСОБА_8 грошових коштів ОСОБА_1 для сплати за майнові права на спірну квартиру (відсутні письмові докази передачі грошових коштів), використання відповідачем грошових коштів, які він знімав з рахунків в період 2010 - 2011 років, отримані за футбольними контрактами, для придбання спірного майна.

Вказувала, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, а саме отримання відповідачем грошових коштів за договором позики від 20 грудня 2016 року від батька, передання свідком ОСОБА_8 грошових коштів позивачу для сплати за майнові праві на спірну квартиру, придбання відповідачем спірного майна - квартири, ремонту в спірній квартирі за особисті кошти, здобуті відповідачем до шлюбу з ОСОБА_1 .

Вказувала, що судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення суд зобов`язаний нормами моралі, соціальної справедливості, традиціями, звичаями тощо, які легітимізовано суспільством. Тобто суд був зобов`язаний, дотримуючись норм моралі, визнати поважною неможливість представника позивача прибути в судове засідання 21 березня 2024 року внаслідок знаходження на стаціонарному лікуванні і продовжити підготовчу стадію або долучити в якості доказів надані позивачем розписки про отримання грошових коштів для придбання майнових прав на спірну квартиру. Суд зобов`язаний був при ухваленні рішення визнати належними, допустимими та достовірними доказами надані позивачем відповідні письмові докази як разом з поданням позовної заяви, уточненої позовної заяви, так і з письмовими поясненнями. Суд зобов`язаний був дотримуватись об`єктивності, неупередженості, сприяти позивачу та її представнику в реалізації відповідних прав, передбачених ЦПК України, однак безпідставно та упереджено відхилив надані позивачем та її представником належні, допустимі, достовірні докази. Суд безпідставно не визнав поважною причиною знаходження представника позивача на стаціонарному лікуванні, своєчасне подання письмових доказів, не встановив додатковий строк для подання відповідних доказів.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права, посилалася на ст. 60 СК України, неврахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц, згідно яких належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначає не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільна участь подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи припис статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності подружжя визначається з урахуванням часу набуття майна, а також джерел його набуття (коштів, за які набуте це майно). Лише за такого врахування припис статті 60 СК України вважається правильно застосованим.

Вказувала, що уклала шлюб з відповідачем 17 червня 2019 року, надала суду свою трудову книжку, відповідно записів в якій продовжувала працювати під час шлюбу по 19 листопада 2020 року включно і отримувати відповідну заробітну плату, яка вважається спільними коштами подружжя, поки не пішла в декретну відпустку. Нею надано належні, допустимі, достовірні докази наявності грошових коштів на карткових рахунках. Отримані відповідачем грошові кошти після укладення шлюбу також вважаються спільними коштами подружжя. Таким чином, ОСОБА_1 вірно визначила перелік спільно набутого майна під час шлюбу з ОСОБА_3 , яке підлягає розподілу відповідно до ст. 71 СК України.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказував, що вартість квартири 2 190 605 грн. було сплачено за рахунок особистих коштів відповідача до моменту реєстрації шлюбу з позивачем, сторони спільно не проживали до моменту реєстрації шлюбу 17 червня 2019 року; 27 серпня 2018 року між позивачем, відповідачем та забудовником було укладено договір відступлення до інвестиційного договору від 25 січня 2017 року, за яким позивач відступив на користь відповідача, а відповідач прийняв на себе весь комплекс прав та обов`язків інвестора, що передбачені інвестиційним договором; за майже 6 місяців спільного проживання позивача та відповідача у шлюбі до моменту реєстрації права власності на квартиру сторони не мали доходів у сумі сплаченої вартості квартири 2 238 387,30 грн. З огляду на це, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки квартира та майно, яке у ній знаходиться. були придбані відповідачем за його особисті кошти ще до моменту реєстрації шлюбу.

Наголошував, що за інвестиційним договором платником інвестиційних внесків згідно платіжних інструкцій є позивач, проте оплата позивачем інвестиційних внесків (вартості квартири) здійснювалася виключно за рахунок особистих грошових коштів відповідача та в інтересах відповідача, до моменту реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем та до моменту початку спільного проживання.

Повідомляв про джерела походження коштів відповідача, за рахунок яких позивач сплачувала інвестиційні внески, та щодо процедури передачі особистих коштів відповідача позивачу.

Вказував, що незважаючи на те, що право власності відповідача на квартиру було зареєстровано за ним уже під час шлюбу з позивачем, квартира не може автоматично вважатися об`єктом спільної сумісної власності, оскільки 97,87 % від її вартості було сплачено на користь забудовника за рахунок особистих коштів відповідача ще до моменту реєстрації шлюбу з позивачем. Залишок суми вартості квартири 47782,30 грн., або 2,13 % вартості дійсно було сплачено відповідачем вже під час шлюбу з позивачем, але виключно за рахунок його особистих коштів.

Згідно доводів позивача, суд першої інстанції мав би взяти до уваги долучені нею до матеріалів справи докази, однак відповідач не заперечує того факту, що позивач вела трудову діяльність і могла за рахунок зароблених коштів забезпечувати певні особисті потреби. Однак позивач не зазначає, які саме обставини мали б підтверджувати виписки з рахунків, оскільки позивач здійснила інвестиційні платежі на загальну суму 2 190 605 грн. до 07 серпня 2017 року а надані банківські виписки датовані після квітня 2019 року та на суму, яка значно менше інвестиційних платежів.

Щодо копій розписок, згідно яких позивачу начебто давали грошові кошти її родичі, позивач навмисне не зазначає, що такі розписки не були подані нею разом з позовною заявою і долучалися до матеріалів справи 29 квітня 2024 року через 7 місяців після подачі позову.

Щодо копії рахунків на оплату начебто спільного майна подружжя, то самі лише рахунки не підтверджують факт оплати майна та джерела походження коштів для їх оплати, і позивачем не доведено, що майно, вказане в рахунках, дійсно знаходилося в квартирі.

Щодо доводів позивача про ринкову оціночну вартість квартири, то оголошення з інтернету самі по собі є недопустимими доказами, оскільки ринкова вартість квартири мала би встановлюватися експертом, проте позивач експертну оцінку самостійно не провела та не заявила клопотання про необхідність призначення такої оцінки в суді першої інстанції. Крім того, у суду не було необхідності встановлювати ринкову вартість квартири, оскільки квартира придбана за особисті кошти відповідача задовго до укладення шлюбу.

Щодо доводів позивача, що суд не перевірив наявності у відповідача оригіналу договору позики, вона не була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування такого оригіналу. При цьому зауважував, що ним надано докази наявності грошових коштів на загальну суму понад 4,6 млн., а в позику взято лише 2 450 871 грн., і ця сума не була єдиним джерелом для оплати вартості квартири.

Наголошував, що період здійснення позивачем платежів під час її проживання у м. Києві співпадає з періодом проживання відповідача в інших містах та країнах, що свідчить про неможливість їх спільного проживання протягом періоду з 25 січня 2017 року по 29 серпня 2018 року.

Вказував, що позивач не довела реальну актуальну ринкову вартість квартири, факт істотного збільшення вартості квартири за час перебування позивача у шлюбі з відповідачем, факт збільшення вартості квартири за рахунок власних коштів позивача або внаслідок її трудової діяльності. Незважаючи на те, що певне покращення квартири здійснювалося відповідачем за рахунок його особистих коштів під час перебування в шлюбі з позивачем, вказаний факт не може бути підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю сторін.

В судове засідання 10 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фесенко А.Л. не з`явився, направив заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на зайнятість в Шевченківському районному суді м. Києва при розгляді справи № 757/14049/23-к.

Враховуючи, що до клопотання не було долучено доказів на підтвердження викладених у ньому обставин поважності неявки в судове засідання, апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання як необґрунтованому.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність сторони позивача під час розгляду її апеляційної скарги судом жодним чином не порушує її процесуальні права.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторона позивача належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, її неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у її відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2019 року, під час якого народжено спільну дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 26 - 27 т. 1).

Шлюб розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року (а. с. 28 т. 1).

25 січня 2017 року ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір № 2284/3-1/325 з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Олерон Стандарт», за умовами якого предметом договору є інвестиційна участь інвестора в будівництві будинку, проектний АДРЕСА_3 у складі будівництва житлово-рекреаційного комплексу з паркінгами між АДРЕСА_4 , об`єкт - житлова квартира проектний номер 325 в будинку на 7 поверсі, загальна проектна площа 96,69 кв.м. Договором визначено графік внесення платежів з дати підписання договору та до 20 вересня 2018 року, загальна сума коштів 2 189 605 грн. (а. с. 133 - 135 т. 1).

На а. с. 135а - 141а знаходяться копії платіжних інструкцій за період з 25 січня 2017 року по 29 серпня 2018 року, згідно яких внесено на рахунок ПАТ «ЗНВКІФ « Олерон Стандарт » інвестиційні внески за об`єкт згідно інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року, ОСОБА_1 , в розмірі 220000 грн., 310000 грн., 300000 грн., 264802,50 грн., 172863,57 грн., 172863,57 грн., 115242,40 грн., 115242,38 грн., 115242,40 грн., 115242,40 грн., 115242,40 грн., 172863,38 грн., 1000 грн., разом 2 190 605 грн.

27 серпня 2018 року ПАТ «ЗНВКІФ «Олерон Стандарт», ОСОБА_1 (інвестор) та ОСОБА_3 (новий інвестор) уклали договір відступлення до інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року, згідно якого інвестор уступає (відступає) на користь нового інвестора, а новий інвестор приймає на себе весь комплекс прав та обов`язків інвестора, що передбачені інвестиційним договором від 25 січня 2017 року та з урахуванням умов цього договору. Згідно п. 3.3 договору, з моменту укладення цього договору інвестор втрачає право на грошові кошти, що були ним сплачені на користь фонду на підставі інвестиційного договору. Зазначені кошти визнаються такими, що сплачені новим інвестором. Крім того, п. 3.6.1 інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року викладено у новій редакції, згідно якої сторони дійшли згоди, що інвестор сплачує фонду інвестиційні внески (попередню оплату за об`єкт) в наступному порядку: 2 189 605 грн. в термін до 30 травня 2017 року; 1000 грн. в термін до 30 серпня 2018 року включно (а. с. 250а т. 1).

08 грудня 2019 року ОСОБА_3 сплачено на користь ПАТ «ЗНВКІФ « Олерон Стандарт » 47782,30 грн. згідно з інвестиційним договором № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року, що становило доплату за додаткову площу квартири після обмірів (а. с. 250б т. 1).

09 грудня 2019 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «ЗНВКІФ «Олерон Стандарт» додатковий договір № 1 до Інвестиційного договору № 2284/3-1/325, у якому сторони погодили, що згідно з розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 894 від 02 жовтня 2019 року, закінченому будівництвом будинку житловому будинку № 6 у складі проекту «Будівництво житлово-рекреаційного комплексу з паркінгами між просп. М.Бажана та АДРЕСА_4 » ІІІ черга будівництва, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 (а. с. 153 т. 1).

09 грудня 2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 6285, укладеного ним з ПАТ «ЗНВКІФ «Олерон Стандарт». За умовами п. 3 договору, продаж вчинено за 2 238 387,30 грн., які сплачені покупцем до підписання цього договору на умовах інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року в якості інвестиційного внеску (попередньої оплати за квартиру), що зараховується як оплата (а. с. 149а - 150а т. 1).

На а. с. 30 - 32 т. 1 знаходиться копія довідки АТ «Ощадбанк» про фінансовий стан ОСОБА_1 для заповнення декларації за період з 10 листопада 2020 року по 29 серпня 2023 року, в якій зазначено надходження коштів за вказаний період в розмірі 73044,56 грн., нарахування відсотків на депозит в розмірі 280,64 грн.

На а. с. 33 - 34 т. 1 знаходиться копія виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_1 за період з 13 квітня 2019 року по 16 жовтня 2019 року, згідно якої 13 квітня 2019 року ОСОБА_1 було відкрито депозит в розмірі 4000 доларів США, який повернуто разом із нарахованими відсотками в загальному розмірі 4037,25 доларів США 16 жовтня 2019 року.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 , вона була офіційно працевлаштованою в періоди з 01 квітня 2011 року по 15 квітня 2013 року, з 16 травня 2013 року по 31 грудня 2013 року, з 04 лютого 2014 року по 15 березня 2019 року, з 10 квітня 2019 року по 31 січня 2020 року, а також з 13 листопада 2020 року (а. с. 36 - 40 т. 1).

На а. с. 155 - 158 т. 1 знаходяться копії заяв на видачу готівки на ім`я ОСОБА_3 (видачі по депозитним вкладам та нараховані відсотки): від 03 листопада 2010 року в розмірі 1997,98 доларів США, від 03 листопада 2010 року в розмірі 221,58 доларів США, від 13 січня 2011 року в розмірі 282,85 грн., від 13 січня 2011 року в розмірі 40000 грн., від 21 січня 2011 року в розмірі 4000 доларів США, від 21 січня 2011 року в розмірі 191,88 доларів США, від 21 січня 2011 року в розмірі 20000 грн., від 21 січня 2011 року в розмірі 1431,99 грн.

На а. с. 160 - 161 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 01 травня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_12 продав квартиру АДРЕСА_7 вартістю 303000 грн., що еквівалентно 60000 доларів США.

На а. с. 163 - 164 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_12 продав квартиру АДРЕСА_8 вартістю 404000 грн., що еквівалентно 80000 доларів США.

На а. с. 165 - 166 т. 1 знаходиться договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_12 продав земельну ділянку вартістю 460000 грн.

На а. с. 167 - 168 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2017 року, за умовами якого ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_9 вартістю 820100 грн.

На а. с. 159 т. 1 знаходиться копія договору позики від 20 грудня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_12 (позикодавець) передає ОСОБА_3 (позичальнику) у власність грошові кошти в сумі 90000 доларів США до 20 грудня 2026 року з метою купівлі квартири та виконання ремонтних робіт.

Згідно довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України, за 2018 рік ОСОБА_3 отримано доходи в розмірі 515270 грн. (а. с. 190 т. 1).

ОСОБА_3 укладав трудові контракти з ТОВ «Футбольний клуб «Зугдіді» (Грузія) від 30 серпня 2016 року по 31 грудня 2016 року, яким передбачено заробітну плату в розмірі 1000 доларів США та місячний бонус в розмірі 700 доларів США (а. с. 175 - 179 т. 1), з Непідприємницькою (некомерційною) юридичною особою «Союз футбольного клубу Самтредіа» (Грузія) від 20 січня 2017 року строком по 31 грудня 2017 року (а. с. 242а - 246а), з ТОВ «Футбольний клуб «Волинь» від 22 грудня 2017 року на строк з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року з виплатою щомісячної заробітної плати 20000 грн. та виплатою додаткових винагород з максимальним розміром 23480 грн. (а. с. 180 - 188 т. 1).

На а. с. 248 - 250 т. 1 знаходиться копія паспорту ОСОБА_3 для виїзду за кордон з наявністю візових відміток про перетин державного кордону.

На а. с. 41 - 52 т. 1 знаходяться копії заявок ТОВ «ВиЯр» на придбання будматеріалів та фурнітури за 05 січня 2021 року, 12 березня 2021 року, 13 березня 2021 року, копія заявки на доставку від 05 січня 2021 року, платником в усіх документах зазначений ОСОБА_13 .

На а. с. 56 т. 1 знаходиться копія рахунку на оплату № 256 від 25 квітня 2021 року, виданого ФОП ОСОБА_14 , найменування виробу - диван кутовий 2,1 х 1,8 м. розкладний з нішею для речей, вартістю 30300 грн., доставка і зборка за адресою АДРЕСА_1 .

На а. с. 57 т. 1 знаходиться роздрукований скріншот замовлення № 3643 від 01 квітня 2021 року стільців «Алексис», 4 шт., вартістю з доставкою 6010 грн., покупець ОСОБА_1 , адреса доставки АДРЕСА_1 .

На а. с. 59 т. 1 знаходиться копія видаткової накладної від 05 листопада 2021 року, виданої ФОП ОСОБА_15 , одержувач ОСОБА_3 , у якій зазначено товар «меблі під замовлення згідно специфікації», разом із доставкою вартістю 36800 грн.

На а. с. 60 т. 1 знаходиться роздрукований скріншот замовлення з сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно якого предметом замовлення є килим розміром 120 х 170 см., вартістю 3227 грн.

На а. с. 61 - 71 т. 1 знаходяться скриншоти з інтернет-магазинів із зображенням меблів та зазначенням їх вартості; фотознімки квартири під час ремонту, а також фотознімки квартири з меблями, на окремих фотознімках також зображені особи чоловічої статі, в тому числі відповідач, та дитина.

На а. с. 72 - 74 т. 1 знаходяться скриншоти з сайту трьох оголошень olx.ua, з пропозицією продажу квартир у ЖК «Зарічний», м. Славутич, площею 96 кв.м. і вартістю 9 969 912 грн., площею 103 кв.м. і вартістю 10 339 168 грн., площею 116 кв.м. і вартістю 11 446 936 грн.

Відповідачем на підтвердження придбання ним рухомого майна (меблів, сантехніки, побутових приладів тощо), відмінного від переліку рухомого майна, яке заявлене до розподілу позивачем, надано копії видаткових накладних від 03 квітня 2020 року, згідно яких ОСОБА_16 придбано два водонагрівачі (а. с. 192 - 193 т. 1), копію фіскального чеку від 14 січня 2018 року, згідно якого придбано СВЧ піч Zanussi вартістю 11999 грн. (а. с. 195 т. 1), копію фіскального чеку від 03 січня 2018 року, згідно якого придбано електричну духову шафу Electrolux, електричну варочну панель Electrolux, термочашку загальною вартістю 19556,10 грн. (а. с. 196 т. 1), копію фіскального чеку від 29 грудня 2017 року, згідно якого придбано компакт Сonnect Classic 3/6 л., вартістю 4666,50 грн. (а. с. 197 т. 1), копію фіскального чеку від 13 січня 2018 року, згідно якого придбано витяжку кухонну Eleyus вартістю 5889 грн. (а. с. 198 т. 1), копії рахунків і товарних чеків за січень - лютий 2018 року щодо придбання будматеріалів (а. с. 199 - 201 т. 1), копії товарних чеків від 27 січня 2018 року щодо придбання ванни акрилової ванни Neon та сифону для ванни, загальною вартістю 6031,69 грн. (а. с. 202 т. 1), стелажу Karina Malibu та панелі акрилової Malibu загальною вартістю 2377,80 грн. (а. с. 204 т. 1), копію накладної від 04 січня 2018 року щодо придбання будматеріалів загальною вартістю 19543 грн. (а. с. 205 т. 1), копію фіскального чеку від 05 січня 2014 року, згідно якого придбано дзеркало «Бостон» вартістю 1311,75 грн. (а. с. 206 т. 1), копію фіскального чеку від 05 січня 2014 року, згідно якого придбано пенал «Бостон» з кошиком (а. с. 207 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що за час спільного проживання в шлюбі сторони придбали спірну квартиру та рухоме майно, та прийшов до висновку, що позивач не може претендувати на грошову компенсацію 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки всі платежі за інвестиційним договором, укладеним позивачем 25 січня 2017 року, здійснювалися нею за рахунок особистих коштів відповідача, а також позивачем не надано жодних належних розрахункових документів на підтвердження факту купівлі за її особисті або за спільні сумісні кошти подружжя будь-якого майна для вказаної квартири.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року в справі № 638/2341/20 (провадження № 61-14817 св 23), від 31 травня 2024 року в справі № 752/1286/22 (провадження № 61-854св24), від 26 серпня 2024 року в справі № 753/6702/21 (провадження № 61-7740св23) та інших.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) викладено правовий висновок, згідно якого Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вмотивовано відхилено клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про долучення доказів, враховуючи, що позовна заява у цій справі надійшла до Дарницького районного суду м. Києва 06 вересня 2023 року, провадження у справі було відкрито 02 жовтня 2023 року; з клопотання про долучення письмових доказів, які не були долучені до позовної заяви, вбачається, що вони не є новими і достеменно мали бути відомі позивачу, оскільки датовані 2017 роком і стосуються джерел походження грошових коштів на придбання спірної квартири, таке клопотання надійшло до суду 29 квітня 2024 року, тобто більше ніж через 7 місяців після подання позовної заяви. Водночас на стадії підготовчого судового засідання стороною позивача не подавалися заяви в порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України про неможливість подання доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи позивача в апеляційній скарзі, що неподання зазначених доказів обумовлене тим, що позивач ОСОБА_1 не мала технічної можливості надати зазначені письмові докази (розписки) разом з іншими копіями документів у період підготовчого провадження, тому що оригінали названих документів, як потім з`ясувалось, її баба ОСОБА_6 зберігала у безпечному місці, з огляду на те, що вперше такі доводи заявлені позивачем в апеляційній скарзі, та не були зазначені в клопотанні про долучення доказів, поданому представником позивача Фесенком А.Л. 06 вересня 2023 року, яке обґрунтовувалися виключно перебуванням представника на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Київської міської клінічної лікарні № 7 в період з 19 березня 2024 року по 26 березня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона не мала можливості особисто відвідувати судові засідання в зв`язку з доглядом за малолітньою дитиною, не спростовують тих обставин, що її представником у позові не зазначено, як того вимагає ч. 4 ст. 83 ЦПК України про неможливість подання доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин, та не обґрунтовують подання нових доказів більше ніж через 7 місяців після подання позовної заяви та після закриття підготовчого засідання в справі.

Крім того, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ринкову оціночну вартість спірної квартири, запропоновану позивачем, визначену за допомогою інтернет-сайтів по продажу нерухомості у м. Києві тотожних квартир за площею, місцем розташування, ремонтом, у позивача не було фізичної можливості запросити спеціаліста по оціночній вартості квартир для визначення вартості спірної квартири, враховуючи факт позбавлення позивача відповідачем можливості користуватись спірною квартирою.

Апеляційний суд враховує, що позивач не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення судової експертизи разом з позовною заявою, однак на власний розсуд цією можливістю не скористалася.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість полягає в тому, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що спірна квартира, яку просить поділити позивач, не була відчужена відповідачем та перебуває у його фактичному володінні, чого ним не заперечується, а отже таке майно могло бути безпосередньо оглянуто суб`єктом оціночної діяльності та належним чином оцінене під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема шляхом призначення судової товарознавчої експертизи за клопотанням позивача, та оскільки для визначення дійсної ринкової вартості квартири необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, відтак, визначення вартості квартири за допомогою інтернет-сайтів по продажу нерухомості на підставі трьох оголошень з пропозицією продажу квартир різної площі не може вважатися процесуально виправданим, а докази вартості спірної квартири у вигляді роздруківок зазначених оголошень не можуть вважатися належними.

Також апеляційний суд не може погодитись з помилковими доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем разом з її позовною заявою копії рахунків на оплату спірного майна подружжя, які в неї збереглися, а саме рахунки на оплату меблів: рахунок на оплату № 256 від 25 квітня 2021 року, в якому замовник ОСОБА_7 , тобто Куртова, замовляє диван кутовий вартістю 30300 грн., розкладний з нішею для речей, який зображений на одному із долучених до позовної заяви фото разом з іншими фотографіями, на цьому дивані позивач зображена разом із відповідачем та їх спільною дитиною; замовлення № 3643 від 01 квітня 2021 року на чотири стільці вартістю 6010 грн., замовник ОСОБА_1 , а також інші за переліком заявки, графічні проекти, кошторис на придбане у період шлюбу спірне майно, враховуючи таке.

Так, позивачем заявлені вимоги про визнання об`єктами спільної сумісної власності рухомого майна, згідно переліку, наведеного в позовній заяві, однак не надано належних та допустимих доказів у вигляді первинних документів на підтвердження їх придбання, а також не надано доказів знаходження такого майна в квартирі АДРЕСА_1 , станом на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних належних розрахункових документів на підтвердження факту купівлі за її особисті або за спільні сумісні кошти подружжя будь-якого майна для вказаної квартири.

Натомість, відповідачем, який у відзиві на позовну заяву не погоджувався з наявністю у його володінні рухомого майна, зазначеного в позові, та його вартістю (а. с. 148 т. 1) надано власні докази у вигляді видаткових накладних, фіскальних і товарних чеків щодо придбання рухомого майна (меблів, сантехніки, побутової техніки), частина з яких дійсно відповідає періоду перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, разом із тим, майно, придбання якого підтверджується зазначеними доказами, не входить до переліку майна, складеного позивачем ОСОБА_1 , яке вона просить поділити, а відповідач ОСОБА_3 не заявляв зустрічних вимог щодо поділу такого майна.

Апеляційний суд зауважує, що в наданих ОСОБА_1 разом із позовом копії заявках у ТОВ «ВиЯр» на придбання будматеріалів, комплектуючих та фурнітури за 05 січня 2021 року, 12 березня 2021 року, 13 березня 2021 року, копія заявки на доставку від 05 січня 2021 року платником зазначений ОСОБА_13 , який не є учасником даної справи, його відношення до спірних правовідносин жодним чином не обґрунтоване, тому зазначені заявки не є належними доказами придбання ОСОБА_1 вказаних у них товарів.

Інші надані позивачем докази, а саме рахунок на оплату, виставлений ФОП ОСОБА_17 на оплату виготовлення кутового дивану, вартістю 30300 грн., роздруківка замовлення № 3643, предметом якого є стільці «Алексис», кількістю чотири штуки, роздруківка замовлення килима вартістю 3227 грн., видаткова накладна від 05 листопада 2021 року без надання документів, який підтверджує сплату зазначених в рахунку та замовленнях сум (квитанції, чеку, банківської виписки з особового рахунку), самі по собі не підтверджують його придбання, а тому також не можуть вважатися належними доказами придбання позивачем зазначеного майна.

Крім того, у видатковій накладній від 05 листопада 2021 року (а. с. 59 т. 1) не зазначено, які саме меблі під замовлення підлягають сплаті, а отже такі меблі неможливо ідентифікувати та здійснити їх поділ в натурі, виділивши у власність якійсь із сторін.

Фотознімки інтер`єру квартири з меблями, в сукупності зі скріншотами оголошень в інтернет-магазинах з пропозиціями продажу схожого майна, які знаходяться на а. с. 61 - 71 т. 1, також не є належними доказами придбання такого майна в період шлюбу, наявності даного рухомого майна в квартирі АДРЕСА_1 станом на час розгляду справи судом першої інстанції та доказами його вартості.

Апеляційний суд враховує, що посилаючись на неможливість надати інші докази на підтвердження придбання рухомого майна, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , в зв`язку з нібито чиненням відповідачем перешкод у користуванні квартирою, в якій, за доводами позивача, залишилась решта цих доказів, ОСОБА_1 не скористалася можливістю витребувати зазначені докази у ОСОБА_3 , у фактичному володінні якого такі докази могли знаходитися.

Також відповідач не була позбавлена можливості звернутися до суду з клопотанням про призначення товарознавчої експертизи для встановлення обсягу рухомого майна, яке знаходиться в спірній квартирі і підлягає поділу, та його дійсної ринкової вартості станом на час розгляду справи, однак на власний розсуд такою можливістю не скористалася.

Апеляційний суд відхиляє як помилкові і такі, що не узгоджуються з нормами процесуального права, доводи апеляційної скарги про порушення судом ч. 1 ст. 10, п. 5 ст. 12, п. 5 ст. 83 ЦПК України, які, згідно доводів позивача, полягають в тому:

- що суд першої інстанції, дотримуючись норм моралі, зобов`язаний був визнати поважною причиною неможливість представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Фесенка А.Л. прибути в судове засідання 21 березня 2024 року внаслідок знаходження на стаціонарному лікуванні і продовжити підготовчу стадію, або долучити в якості доказів надані позивачем розписки про отримання грошових коштів для придбання майнових прав на спірну квартиру;

- що суд зобов`язаний був при ухваленні рішення визнати належними, допустимими та достовірними доказами відповідні письмові докази, надані позивачем як разом з позовом, уточненою позовною заявою, так і з письмовими поясненнями;

- що суд безпідставно відхилив надані позивачем та її представником належні, допустимі, достовірні докази;

- що суд безпідставно не визнав поважною причиною знаходження представника позивача на стаціонарному лікуванні, своєчасне подання письмових доказів, не встановив додатковий строк для подання відповідних доказів.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими висновками суду першої інстанції, що позивач не конкретизує власні джерела походження коштів для оплати вартості майна, на яке вона претендує, зважаючи на подання ОСОБА_1 разом із позовною заявою копії трудової книжки, з якої вбачається її офіційне працевлаштування в період шлюбу, виписки з рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої 13 квітня 2019 року ОСОБА_1 було відкрито депозит в розмірі 4000 доларів США, який повернуто разом із нарахованими відсотками в загальному розмірі 4037,25 доларів США 16 жовтня 2019 року, та довідки АТ «Ощадбанк» про фінансовий стан ОСОБА_1 для заповнення декларації за період з 10 листопада 2020 року по 29 серпня 2023 року, в якій зазначено надходження коштів за вказаний період в розмірі 73044,56 грн., нарахування відсотків на депозит в розмірі 280,64 грн.

Крім того, вдавшись до з`ясування джерел набуття коштів, за рахунок яких ОСОБА_1 здійснювалась сплата інвестиційних внесків за період з 25 січня 2017 року по 29 серпня 2018 року та встановивши, що станом на момент укладення інвестиційного договору 25 січня 2017 року у власності відповідача перебували документально підтверджені грошові кошти у вигляді готівкових коштів, знятих з депозитних рахунків, коштів, отриманих за договором позики, укладеним з його батьком 20 грудня 2016 року, заощадження із заробітної плати, отриманої на підставі укладення трудових контрактів з футбольними клубами, суд першої інстанції фактично погодився з доводами відповідача, що всі платежі за інвестиційним договором, укладеним ОСОБА_1 , на загальну суму 2 190 605 грн. здійснювались за рахунок особистих коштів відповідача.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що підставами даного позову ОСОБА_1 не було встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, зокрема на момент укладення інвестиційного договору 25 січня 2017 року, і що на відсутності обставин спільного проживання з ОСОБА_1 до реєстрації з нею шлюбу 17 червня 2019 року наголошувалось ОСОБА_3 у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу.

Встановивши, що відповідачем надано суду належні докази наявності у нього грошових коштів, необхідних для придбання квартири, і що показами свідка ОСОБА_8 доведено факт періодичної оплати внесків за придбану квартиру грошовими коштами відповідача, які знаходилися у свідка на зберіганні, які остання передавала ОСОБА_1 для внесення на рахунок забудовника в банку, суд першої інстанції фактично вийшов за межі підстав позову, які позивачем не заявлялись.

За таких обставин апеляційний суд не може погодитися з помилковими висновками суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи та визначеним ОСОБА_1 підставам позову про те, що позивач не може претендувати на грошову компенсацію частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідачем доведено факт купівлі вказаної квартири за власні кошти.

Оцінюючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в зазначеній частині, апеляційний суд враховує, що позивачу на підставі інвестиційного договору № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року, укладеного з ПАТ «ЗНВКІФ «Олерон Стандарт», належали майнові права та обов`язки інвестора, за умовами п. 2.3 якого, зокрема, інвестор зобов`язався забезпечити інвестування об`єкта шляхом здійснення інвестиційних внесків на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені цим договором, а після оформлення і реєстрації права власності фонду на об`єкт, отримати об`єкт у власність у порядку, що встановлений цим договором.

В подальшому, після сплати інвестиційних внесків в загальному розмірі 2 190 605 грн. на рахунок ПАТ «ЗНВКІФ « Олерон Стандарт », та до моменту реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відступила на користь ОСОБА_3 весь комплекс прав та обов`язків інвестора, передбачений договором № 2284/3-1/325 від 25 січня 2017 року, уклавши з ОСОБА_3 та ПАТ «ЗНВКІФ «Олерон Стандарт» договір відступлення від 27 серпня 2018 року, в якому сторони в п. 3.3 узгодили, що з моменту укладення цього договору інвестор втрачає право на грошові кошти, що були ним сплачені на користь Фонду на підставі договору від 25 січня 2017 року, і зазначені кошти визнаються такими, що сплачені новим кредитором (а. с. 250а т. 1).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що відступивши на користь ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу весь комплекс прав та обов`язків інвестора, зокрема майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не вправі претендувати на зазначену квартиру, оскільки таке майно вважається особистою приватною власністю ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, не входить до обсягу спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу в порядку ст. 69, 70 СК України.

Апеляційний суд враховує, що договір відступлення до інвестиційного договору № 2284/3-1/325, укладений 27 серпня 2018 року, ніким не оскаржений, не визнаний в судовому порядку недійсним або удаваним, і відповідно до презумпції, закріпленої у ст. 204 ЦК України, вважається правомірним.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові про поділ майна подружжя, разом із тим мотиви суду щодо відмови в позові не ґрунтуються на доказах, а висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається залишеним без задоволення, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.