Справа № 758/2527/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання, Годованюк Ю.Р., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів

УСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач, мати, дружина) з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач, батько, чоловік), про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, однак, протягом останніх 4-ох років між сторонами встановились неприязні конфліктні відносини, що призвело до припинення шлюбних відносин, при цьому, оскільки у сторін є 2 неповнолітніх дітей, яких виховує позивач, остання просить суд розірвати шлюб та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання 2 неповнолітніх дітей у твердій грошовій валюті, розмір якої складає 10000,00 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягення старшою дитиною 18 років.

Відповідач не заперечує проти задоволення позову у частині розірвання шлюбу, однак, просить суд стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання 2 неповнолітніх дітей у твердій грошовій валюті, розмір якої складає 4000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту звернення до суду з позовом та до досягення старшою дитиною 18 років.

Ухвалою Суду від 01.03.2024, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в спрощеному позовному провадженні та призначено судове засідання, у якому неодноразово оголошувалась перерва до 13.01.2025.

У судове засідання 13.01.2025 представники учасників судової справи не прибули.

За змістом ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 13.01.2025 за відсутності представників учасників справи, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

У судовому засіданні 13.01.2025 судом було прийнято, складено і підписано рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд встановив наступне.

31.07.2002 позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

У сторін під час шлюбу народились діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті по цього Кодексу.

Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони мають різні погляди на життя, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, а позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, а відтак, суд приходить до висновку про те, що шлюб має формальний характер та підлягає розірванню у судовому порядку. Перешкод для розірвання шлюбу в судовому порядку судом не встановлено.

Враховуючи вищевказані приписи законодавства, а також пояснення позивача та відповідача суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині вимоги про розірвання шлюбу.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

Положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Такий обов`язок також передбачений ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках - і своїх повнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя.

Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

З урахуванням цього, рівності прав та обов`язків обох батьків щодо матеріального утримання дітей, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Відповідач заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 10000,00 грн. щомісячно та просить стягнути 4000,00 грн. аліментів щомісячно.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, двоє неповнолітніх дітей та одна повнолітня дитина проживають з матір`ю.

Відповідно до довідки ТОВ «Екологічні інвестиції» позивач отримує заробітну плату з вирахуванням податків та зборів у розмірі 5393,50 грн.

Відповідач вказує, що отримує місячний дохід у розмірі 23400,00 грн. та звертає увагу, що у позовній заяві позивач зазначила, що планує проживати з дітьми окремо, тобто, у зв`язку з цим, відповідач буде вимушений орендувати собі житло замість того, щоб продовжувати мешкати зі своїми дітьми.

Відповідач зауважує, що фінансові витрати на оренду житла стануть додатковим тягарем для відповідача, не беручи до уваги ще й непомірний розмір аліментів, про який просить позивач.

Поруч з цим, чоловік зазначає, що він мешкає зі своїми дітьми та дружиною, бере активну участь в утриманні та вихованні дітей, підтримує спільний побут, несе витрати на комунальні послуги, продукти харчування, фінансово підтримує повнолітню дочку, у зв`язку з чим, заперечує проти стягнення аліментів в розмірі 10000,00 грн., та просить стягнути 4000,00 грн.

Щодо наведених заперечень відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Суд також зважає на те, і цієї точки зору притримується Верховний Суд у своїй практиці в цій категорії справ, батьки зобов`язані утримувати малолітню дитину незалежно від надання їй добровільно матеріальної допомоги.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків / рішення від 7 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).

Суд звертає увагу на те, що згідно ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання 2 неповнолітніх дітей у твердій грошовій валюті, розмір якої складає 10000,00 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягення старшою дитиною 18 років.

Відповідач просить суд стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання 2 неповнолітніх дітей у твердій грошовій валюті, розмір якої складає 4000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту звернення до суду з позовом та до досягення старшою дитиною 18 років.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони продовжують проживати разом за однією адресою, відтак суд відхиляє доводи відповідача про можливе понесення ним в майбутньому витрат на оренду окремого житла, поза-як сторонами у справі не надано жодних відомостей щодо права власності на об`єкт нерухомого майна в якому мешкають сторони разом з дітьми.

Кім цього, відповідачем не спростовано доводи відповідача, що сума у розмірі 10000,00 грн. є нерівнозначною щодо задоволення інтересів двох неповнолітніх дітей, поза як сума в розмірі 4000,00 грн. є набагато нижчою ніж запропонована позивачем.

Відтак, суд виходячи з обставин справи, що сума вказана відповідачем не забезпечить гармонійний розвиток дітей.

Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на вимоги чинного законодавства та надані сторонами докази, враховуючи право позивача обирати спосіб стягнення аліментів, з метою захисту інтересів дітей, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на дітей в розмірі 10000,00 грн., щомісячно починаючи з 01.03.2024 та до досягення старшою дитиною 18 років.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 18, 133, 141, 259, 263-265, 280-282, 289, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити;

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 31.07.2002, актовий запис №883;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у твердій грошовій сумі, розмір якої складає 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно починаючи з 01.03.2024 та до досягення старшою дитиною ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) повноліття;

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок;

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКП НОМЕР_3 );

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України. Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя В.В. Гребенюк