справа № 320/6292/21
головуючий у суді І інстанції Матвєєва Ю.О.
провадження № 22-ц/824/458/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства освіти і науки України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, треті особи: Національний університет біоресурсів і природокористування України, Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція», Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, треті особи: Національний університет біоресурсів і природокористування України, Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція», Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області, в якому просила:

визнати дії Міністерства освіти і науки України, що полягають у відмові в наданні дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями - протиправними;

зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що позивач з сім`єю з травня 1999 року отримали постійну реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач звернулась до відповідача з заявою, у якій просила надати дозвіл на передачу гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат мешканцями вказаного гуртожитку.

Відповідач відмовив у наданні дозволу на передачу гуртожитку, до комунальної власності Чабанівської селищної ради, пославшись на відсутність правових підстав для надання дозволу на передачу гуртожитку в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

На думку позивача, дії Міністерства освіти і науки України, що полягають у відмові в наданні дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями є протиправними.

Вважає, що для відновлення, зокрема, її законних прав та інтересів, слід зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано протиправною відмову Міністерства освіти і науки України, оформлену листом від 15 грудня 2020 року № 1/11-9064, щодо ненадання дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Зобов`язано Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Постановою Верховного Суду у справі № 320/6292/21 від 09 березня 2023 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, треті особи: Національний університет біоресурсів і природокористування України, Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція», Чабанівська селищна рада Києво-Святошинського (Фастівського) району Київської області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії закрито.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення та закриваючи провадження у справі, виходив з того, що спір у цій справі пов`язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на користування жилими приміщеннями і їх приватизацію, тобто стосується захисту цивільних прав. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду і, на думку позивача, порушує гарантоване їй статтею 47 Конституції України право на житло.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною відмову Міністерства освіти і науки України №1/11-9064 від 15.12.2020 щодо не надання дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Зобов`язано Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями.

Рішення мотивоване тим, що суд першої інстанції, встановивши факт порушення відповідачем законних прав та інтересі позивача, які полягали у протиправних діях Міністерства освіти і науки України, щодо відмови в наданні дозволу на передачу гуртожитку, дійшов до висновку про те, що відмова Міністерства освіти і науки України №1/11-9064 від 15 грудня 2020 року щодо не надання дозволу на передачу гуртожитку, в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями є протиправною.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство освіти і науки України подало апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що чинним законодавством визначено перелік житлових приміщень (квартир), які не підлягають приватизації. Зокрема, не підлягають приватизації житлові приміщення (квартири) державних і комунальних закладів освіти.

В матеріалах справи містяться докази, що квартира, у якій проживає позивач з родиною, відноситься до державного житлового фонду, знаходиться в управлінні Міністерства і користуванні Університету, розміщується у цілісному житловому комплексі та перебуває у статусі гуртожиток. Ця квартира є майном державного закладу освіти, відносно якого законом встановлена пряма заборона на його відчуження.

Таким чином, що у жителів гуртожитку відсутнє право власності на майно - кімнати у гуртожитку. Право власності на зазначений гуртожиток з моменту здачі його в експлуатацію і до сьогодні є в держави.

Крім того, громадяни, які проживають у гуртожитках, не наділені правом на звернення до суду з позовами про передачу гуртожитків у власність територіальних громад, оскільки їх право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках носить похідний характер й виникає лише після передачі гуртожитків у власність відповідної територіальної громади.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 264/7504/15-ц (провадження № 61-34679св18).

Враховуючи вищезазначене, відповідач не має правових підстав для передачі (погодження) гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями без поданих належних документів відповідно до законодавства України на розгляд комісії уповноваженою особою.

Від позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 надіслала заяву про розгляд справи без її участі.

Учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, встановила таке.

Судом встановлено, що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 , побудований у 1953 року та був призначений для робітників та службовців, відповідно до Відомостей про державне майно (нерухоме майно державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій) станом на 01 липня 2019 року форми №2б(д) (а.с. 64 т. 1).

Відповідно до довідки ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» №521 від 01 вересня 2018 року будівля гуртожитку 1953 рокупобудови за адресою АДРЕСА_1 , перебуває на балансі підрозділу за балансовою (первісною) вартістю 50 571 грн 40 коп. (а.с. 105 т. 1).

ОСОБА_3 разом зі своєю сім`єю: ОСОБА_1 (1971 р.н.) - дружина, ОСОБА_4 (1991 р.н.) - син, ОСОБА_2 (1994 р.н.) - донька, проживали за тимчасовою реєстрацією за адресою: АДРЕСА_2 , з 11 лютого 1995 року по 11 лютого 1998 року, що підтверджується довідкою ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» №11 від 24 лютого 2020 року (а.с. 66 т. 1).

З 14 травня 1999 року, ОСОБА_3 та його сім`я: ОСОБА_1 (1971 р.н.) - дружина, ОСОБА_4 (1991 р.н.) - син, ОСОБА_2 (1994 р.н.) - донька, отримали постійну реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою, що підтверджуються записами у будинковій книзі №2 ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» (а.с. 52-55 т. 1).

Трудовою книжкою позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 підтверджено те, що вона з початку 1997 року по даний час працює в НУБіП (а.с. 62,63 т. 1).

Трудовою книжкою її чоловіка ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , підтверджено те, що він був прийнятий на роботу в ВП НУБіП «Боярська ЛДС», у зв`язку з чим було надано житло у вказаному гуртожитку (а.с. 50,51 т. 1).

Також, факт проживання та реєстрації у зазначеному гуртожитку позивача з її сім`єю, підтверджується довідкою №11 від 24 лютого 2020 року, виданої ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» (а.с. 21 т. 1) та відмітками у паспорті громадян України про місце реєстрації проживання (а.с.56-61 т. 1), відомостями щодо сплати квартплати з 2010 по 2020 роки (а.с.67,68 т. 1).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , у якій проживає позивач з родиною, відноситься до державного житлового фонду, знаходиться в управлінні Міністерства освіти і науки України та закріплений на праві оперативного управління за Національним університетом біоресурсів і природокористування України та перебуває на балансі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція», розміщується у цілісному житловому комплексі та перебуває у статусі гуртожиток.

Відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст регулюються Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 03 березня 1998 року № 147/98-ВР (надалі по тексту - Закон № 147/98-ВР) (частина 1 статті 1 цього Закону).

Зі змісту частини 1 статті 2 вказаного Закону вбачається, що об`єктами передачі згідно з цим Законом є: об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій.

Зі змісту статті 3 «Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності» Закону № 147/98-ВР вбачається, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно, місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Статтею 4-1 «Особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури» цього Закону визначено особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків. Так, вказаною статтею визначено, що передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина 1 статті 4-1 цього Закону).

Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, та підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти (частина 2 статті 4-1 цього Закону).

Отже, підсумовуючи вищевказані правові норми, апеляційним судом встановлено, що ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 Закону № 147/98-ВР, а саме від:

органів, уповноважених управляти державним майном,

Національної академії наук,

інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно,

місцевих органів виконавчої влади,

відповідних органів місцевого самоврядування,

а також підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти (частина 2 статті 4-1 Закону № 147/98-ВР).

Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад (частина 3 статті 4-1 Закону № 147/98-ВР).

Згідно до вимог пунктом 18 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук.

Отже, лише орган управління майном наділений повноваженнями управляти об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність.

З матеріалів справи вбачається, що від органів, визначених статтею 3 Закону № 147/98-ВР була проявлена ініціатива щодо передачі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , у комунальну власність Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області з огляду на таке.

З витягу з протоколу №7 рішення вченої ради Національного аграрного університету від 28 березня 2007 року вбачається, що на засіданні вченої ради було вирішено передати гуртожиток за адресою: 03027, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Новосілки, вул. В. Єрмоленка, буд. 1, що знаходиться на балансі ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» на баланс комунального підприємства Чабанівської селищної ради (а.с. 70 зворот т. 1).

26 червня 2016 року НУБіП (суб`єкт, який має право ініціативи щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) звернувся з листом №1806 до Міністерства освіти і науки України (орган, який приймає рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) щодо розгляду на майновій комісії Міністерства освіти і науки України питання про надання дозволу на передачу до комунальної власності зазначеного гуртожитку.

До вказаного листа НУБіП було додано рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 лютого 2017 року №529 «Про надання згоди щодо прийняття до комунальної власності Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області гуртожитку по АДРЕСА_1 » (а.с. 71 т. 1).

Міністерство освіти і науки України (орган, який приймає рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) розглянуло ініціативу НУБіП щодо передачі гуртожитку у комунальну власність Чабанівської селищної ради Києво-Святошинськогорайону Київської області.

У відповіді Міністерства освіти і науки України №1/11-8699 від 31 серпня 2017 року зазначено про законодавчу заборону вчинення будь-яких дій стосовно нерухомого майна об`єктів державної власності, а також вказано, що Міністерство освіти і науки України повернеться до розгляду зазначеного питання після внесення відповідних змін до законодавства України та погодження передавальних актів (а.с. 72 т. 1).

15 серпня 2018 року Чабанівська селищна рада Києво-Святошинського району Київської області (суб`єкт, який має право ініціативи щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) звернулась з листом №02-20-767 до Міністерства освіти і науки України (орган, який приймає рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність), де зазначило про свою згоду на прийняття у комунальну власність вказаного гуртожитку та згоду НУБіП на його передачу та просила у межах повноважень Міністерства освіти і науки України вжити заходів для прийняття комісією з майнових питань позитивного рішення щодо передачі гуртожитку з державної до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації житлової площі його мешканцями (а.с. 83,84 т. 1).

Міністерство освіти і науки України (орган, який приймає рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) розглянуло ініціативу Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області щодо передачі гуртожитку у комунальну власність.

У відповіді Міністерства освіти і науки України №1/11-9062 від 27 серпня 2018 року зазначено про законодавчу заборону вчинення будь-яких дій стосовно нерухомого майна об`єктів державної власності, а також вказано, що Міністерство освіти і науки України не погоджує передачу нерухомого майна до комунальної власності (а.с. 75 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи Чабанівська селищна рада Києво-Святошинського району Київської області ще двічі зверталася до Міністерства освіти і науки України з ініціативою щодо передачі гуртожитку у комунальну власність, а саме: 06 лютого 2019 року лист №02-20/205 (а.с. 108,109 т. 1) та 18 вересня 2019 року лист №02-20/1462 (а.с. 107,107 т. 1). Результати розгляду вказаних листів в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2020 року позивач як мешканець вказаного гуртожитку надіслала звернення до Міністерства освіти і науки України, з проханням надати дозвіл на передачу згаданого гуртожитку до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат мешканцями вказаного гуртожитку(а.с. 77 т. 1).

У відповіді Міністерства освіти і науки України №1/11-9064 від 15 грудня 2020 року вказано, що відповідно до статті 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Пунктом 2 Указу Президента України «Про положення про національний заклад (установу) України» №451/95 від 16 червня 1995 року встановлено органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

За наслідками розгляду звернення позивача Міністерство освіти і науки України вказало, що у нього відсутні правові підстави для надання дозволу на передачу гуртожитку в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями (а.с. 78 т. 1).

Позивач, вважаючи, що відмова Міністерства освіти і науки України щодо не надання дозволу на передачу гуртожитку, в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями є протиправною, та такою, що порушує її законні права та інтереси, звернулася до суду з цим позовом.

За статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Із системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Звертаючись до суду, позивач вважав, що відмова Міністерства освіти і науки України щодо не надання дозволу на передачу гуртожитку, в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями порушує її право на приватизацію приміщення, в якому вона разом із сім`єю проживає. На порушення житлових прав позивач не посилалася.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей закон поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках, які є об`єктами прав державної та комунальної власності, і фактично проживають у них. Сфера дії цього закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктом права державної та комунальної власності.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

Згідно пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1,3 статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що громадяни, які проживають у гуртожитках, не наділені правом на звернення до суду з позовами про передачу гуртожитків у власність територіальних громад, оскільки їх право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках носить похідний характер й виникає лише після передачі гуртожитків у власність відповідної територіальної громади.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Міністерство освіти і науки України (орган, який приймає рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність) розглянуло ініціативу НУБіП та Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області щодо передачі гуртожитку у комунальну власність та відмовило у надані згоди/дозволу на передачу спірного гуртожитку до комунальної власності у встановленому чинним законодавством порядку.

Інформація щодо звернення НУБіП та Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського (Фастівського) району Київської області з позовом до суду про визнання протиправними дій Міністерства освіти і науки України, що полягають у відмові в наданні дозволу на передачу вказаного гуртожитку у комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями - учасниками справи не повідомлялася.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що громадяни, які проживають у гуртожитках, не наділені правом на звернення до суду з позовами про передачу гуртожитків у власність територіальних громад та з огляду на це, не погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача, які полягали у відмові у наданні такого дозволу на передачу гуртожитку.

Крім цього, апеляційний суд, розглядаючи цю справу, враховує, що має бути дотримано справедливого балансу між гарантією захисту права державної власності, зокрема і від примусової передачі до комунальної власності за рішенням суду без дотримання порядку передачі, що встановлений Законом, та конституційним правом осіб, які проживають у гуртожитках, на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг та житло (стаття 48 Конституції України).

Такий справедливий баланс випливає з вимог статті 47 Основного Закону України: «кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду» (частина перша); «громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону» (частина друга); «ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду» (частина третя).

Апеляційний суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 1999-VIII від 05 квітня 2017 року в частину першу статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-VI було внесено зміни, згідно з якими забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону.

Отже, враховуючи встановлені обставини, а також те, що звертаючись до суду, позивач на порушення житлових прав не посилалася, а на законодавчому рівні житлові права мешканців гуртожитку захищені шляхом недопущення їх незаконного виселення із помешкання, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь Міністерства освіти і науки України підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства освіти і науки України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення17 лютого 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська