Справа № 530/701/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

10.02.2025 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого -судді Должко С.Р., секретаря Сахно З.С., представника позивача адвоката Ткаченко С.В., представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області, Гречин Н.В., адвоката Панченко О.О., представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Христич О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області, Гречин Наталії Володимирівни , місце знаходження: м. Полтава, вул. Левченка Григорія, 6, Полтавської області; ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, Лугова Лідія Петрівна , місце знаходження: м.Полтава, вул.Соборності, 41, Полтавської області; державне підприємство "Сетам", місце знаходження: м.Київ, вул.Стрілецька, 4-6 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно придбане на електронному аукціоні через систему "Сетам", -

ВСТАНОВИВ:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області, Гречин Наталії Володимирівни , місце знаходження: м.Полтава, вул.Левченка Григорія, 6, Полтавської області; ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, Лугова Лідія Петрівна , місце знаходження: м.Полтава, вул.Соборності, 41, Полтавської області; державне підприємство "Сетам", місце знаходження: м.Київ, вул.Стрілецька, 4-6 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно придбане на електронному аукціоні через систему "Сетам".

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 17.04.2024 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачем.

З позову вбачається, що позивачем по справі є ОСОБА_2 , який з 07.05.1989 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку від 29.11.2016 року, який зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1002, подружжя придбало житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Покупцем за договором виступає дружина позивача - ОСОБА_4 . Поряд з цим, у пункті 6.3. цього договору визначено, що цей договір на купівлю спільного майна укладається за заявою про згоду іншого з подружжя ОСОБА_2 від 29.11.2016 року. Право власності на підставі договору було зареєстровано за ОСОБА_4 від 29.11.2016р. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки від 29.11.2016 року, який зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1003, подружжя придбало земельну ділянку площею 0.15 га, кадастровий номер :30:056:0009, за адресою: АДРЕСА_3 . Покупцем за договором виступає дружина позивача - ОСОБА_4 . Поряд з цим, у пункті цього договору визначено, що цей договір на купівлю спільного майна укладається за заявою про згоду іншого з подружжя - ОСОБА_2 від 29.11.2016 р. Право власності на підставі договору було зареєстровано за ОСОБА_4 від 29.11.2016 р. З копії заяви ОСОБА_2 від 29.11.2016р., що була посвідчена при укладенні нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки та нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку від 29.11.2016 року, вбачається, що позивач дає свою згоду дружині - ОСОБА_4 на купівлю житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки спірне майно набуто дружиною в шлюбі на підставі договорів купівлі-продажу, за згодою позивача, то таке майно є спільним майном подружжя, з рівними частками у праві власності по 1/2 частці за кожним. Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по справі № 552/7762/22 від 04.05.2023р., з дружини позивача ОСОБА_4 було стягнуто борг за борговою розпискою від 07.03.2020 року в сумі 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) доларів США, судового збору - 1901,64 грн. та 10000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, на користь позивача - ОСОБА_6 .. На підставі виконавчого листа у справі № 552/7762/22 від 19.07.2023р., було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_5, приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталією Володимирівною, що доводиться листом приватного виконавця за № 29907 від 12.12.2023р. та копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2023р. Спірний житловий будинок та земельна ділянка вцілому були виставлені приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталією Володимирівною на електронний аукціон (торги) через систему «СЕТАМ». Переможцем електронного аукціону (торгів) від 31.01.2024р. щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки (лот - 543967) став - ОСОБА_1 , що доводиться протоколом № 604957, який отриманий шляхом доступу до сторінки організатора торгів за адресою в мережі: https://setam.net.ua/. 26.02.2024 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Луговою Лідією Петрівною було оформлено право власності на ім`я ОСОБА_1 на спірне майно. Із свідоцтва приватного нотаріуса Лугової Л.П. від 26.02.2024р. за реєстровим № 131 вбачається, що воно було видано на підставі акта про проведені електронні торги, складені приватним виконавцем Гречин Н.В. від 09.02.2024р. Приватний виконавець виставляючи на торги спірне майно вцілому, а не частку боржника за виконавчим провадженням порушив чинне законодавство. Оскільки спірне майно було виставлено на торги вцілому, не з`ясувала належність майна до спільного майна подружжя та не визначила частку майна боржника. Приватний нотаріус оформляючи право власності на спірне майно за відповідачем неправомірно позбавила відповідача права власності на його частку в спільному майні подружжя та порушила фундаментальні норми сімейного та цивільного права України. Вважає недійсними торги, протокол № 604957 від 31.01.2024р.; акт про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем Гречин Н.В. від 09.02.2024р.; свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 131 від 26.02.2024 та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), серія та номер: 132 від 26.02.2024, які видані приватним нотаріусом Лугова Л.П. Враховуючи вищевикладене позивач просив ухвалити рішення яким визнати недійсними електронні торги з продажу арештованого майна по виконавчому провадженні, які відбулися 31.01.2024 року, проведені Державним підприємством «СЕТАМ», а саме лот № 543967, протокол проведення електронного аукціону (торгів) № 6044957, відповідно до якого було продано садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0.15 га, кадастровий номер :30:056:0009, за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсним протокол проведення електронного аукціону (торгів) № 6044957 від 31.01.2024 року, згідно якого переможцем торгів визнано ОСОБА_1 , лот № 543967;визнати недійсним акт про проведення електронних торгів, виданий приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. від 09.02.2024 року, виданий на підставі протоколу проведення електронного аукціону (торгів) № 6044957 від 31.01.2024 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71767495 від 26.02.2024р., в Державному реєстрі речових прав, приватного нотаріуса Лугової Лідії Петрівни, Полтавський районний нотаріальний округ, про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :30:056:0009 за ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71767495 від 26.02.2024р. в Державному реєстрі речових прав, приватного нотаріуса Лугової Лідії Петрівни, Полтавський районний нотаріальний округ, про реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер: 131, видане 26.02.2024, видавник: Лугова Л.П., приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, на ім`я ОСОБА_1 про право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер: 132, видане 26.02.2024, видавник: Лугова Л.П., приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області) на ім`я ОСОБА_1 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :30:056:0009 та стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 03.04.2024 року забезпечено позов, а саме накладено арешт на: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , право власності зареєстровано за ОСОБА_1 за № 53860870 від 26.02.2024р. в Державному реєстрі речових прав, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 213; та на земельну ділянку з кадастровим номером :30:056:0009, право власності зареєстровано за ОСОБА_1 за № 53861379 від 26.02.2024р. в Державному реєстрі речових прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 213 ( т.1 а.с.54-55).

13.05.2024 року представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Христич О.С. подано відзив на позов, у якому зазначено, що відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 07.05.1989 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по справі № 552/7762/22 від 04.05.2023 р., з дружини позивача ОСОБА_4 було стягнуто борг за борговою розпискою від 07.03.2020 року в сумі 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) доларів США, судового збору - 1901,64 грн та 10000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, на користь позивача - ОСОБА_6 . Судовим рішенням по справі № 552/7762/22 від 04.05.2023р. встановлено, що 07 березня 2020 року ОСОБА_6 надав у борг ОСОБА_4 2 5200 дол. США. ОСОБА_4 зобов`язувалась повернути кошти до 01 грудня 2020 року. Однак відповідач борг не повернула, на підтвердження виникнення зобов`язання ОСОБА_4 було написано власноруч розписку, з якої випливає, що вона взяла у ОСОБА_6 в борг 5200 (п`ять тисяч двісті) дол. США із зобов`язанням повернути вказану суму до 01 грудня 2020 року. Тобто, борг у розмірі 5000,00 дол. США взято дружиною позивача в інтересах сім`ї. Позивач не заявляв вимог про визнання недійсним договору позики від 07.03.2020 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зазначене свідчить про обізнаність позивача про те що передані за борговою розпискою грошові кошти є спільною сумісною власністю позивача та його дружини ОСОБА_4 , тому відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом його реалізації на прилюдних торгах призвело до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_2 на належну йому частку в спільному майні подружжя, а дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визначення прилюдних торгів недійсними. Будь які докази про те, що позивачем чи його дружиною - ОСОБА_4 у встановленому порядку оскаржувалися дій державного виконавця у виконавчому провадженні відсутні. Після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 за договором позики від 07 березня 2020 року надав у борг, ОСОБА_4 мала виконати рішення суду справі № 552/7762/22 від 04.05.2023 року добровільно. Оскільки протягом тривалого періоду часу ОСОБА_4 такого свого обов`язку не виконувала, тож було застосовано примусове виконання рішення суду. На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 в межах якого 27.07.2023 приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталією Володимирівною винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 за виконавчим листом № 552/7762/22 виданого 19.07.2023. 27.07.2023 постановою приватного виконавця об`єднано виконавчі провадження НОМЕР_6, НОМЕР_7 у зведене виконавче провадження НОМЕР_8. 27.07.2023 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна, що належить боржнику - ОСОБА_4 , а саме: все рухоме та нерухоме майно. 29.08.2023 приватним виконавцем на адресу боржника - ОСОБА_4 направлено виклик, у якому зобов`язувалось, зокрема, надати достовірні відомості про майно, у тому числі про майно, що перебуває у спільній власності (місцезнаходження, технічна характеристика тощо) з наданням копій підтверджуючих документів про відповідне право. Однак, будь-яких відомостей від боржника не надходило. 29.09.2023 постановою приватного виконавця винесено постанову про опис на арешт майна (коштів) боржника, а саме описано та накладено арешт на майно: Житловий будинок загальною площею 34,2 кв.м.; сарай Б, загальною площею 24,4 кв.м., погріб- 7,3 кв.м.; альтанка- 35,1 кв.м., ворота 5 кв.м, огорода, земельна ділянка 0,15 га. Відповідальним зберігачем призначено ОСОБА_4 , про що містить підпис останньої у вказаній постанові від 29.09.2023, постанову оскаржено не було. 14.11.2023 державним виконавцем призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якому постановлено було: визначити вартість описаного та арештованого майна та надати звіт. 25.12.2023 відповідно до ч.5 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» сторонам було направлено повідомлення про вартість описаного та арештованого майна. Оцінка майна сторонами виконавчого провадження не оскаржена, що підтверджується довідкою приватного виконавця від 10.01.2024 № 1038. У подальшому згідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», положень та розділу X «Порядку реалізації арештованого майна», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, приватним виконавцем передано на реалізацію. Згідно Протоколу проведення електронного аукціону (торгів) № 604957 від 31.01.2024 року проведених Державним підприємством «СЕТАМ», 31.01.2024 відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна лот № 543967, а саме: садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 34,2 м.кв., житловою площею 17,1 м.кв., сарай (Б), погріб (б), альтанка, ворота огорожі №2, огорожа №3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :30:056:0009 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належать на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Вказане майно реалізоване 31.01.2024 за ціною 216 000,00 грн. Стартова складала 216 000,00 грн. Переможцем електронних торгів згідно Протоколу проведення електронного аукціону (торгів) № 604957 від 31.01.2024 є ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Переможцем торгів за придбаний лот № 543967 сплачено 216 000,00 грн., кошти надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. в сумі 205200,00 грн. від 07.02.2024 згідно платіжної інструкції №@2PL098983 також на рахунок організатора електронних торгів переможцем сплачено гарантійний внесок у сумі 10 800,00 грн. згідно чеку №705947 від 31.01.2024. Відповідно до Порядку реалізації арештованого майна затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 акт видано на підставі протоколу про проведення електронних торгів № 604957 від 31.01.2024 виданого Державним підприємством «СЕТАМ». Отже, дані прилюдні торги відбулись з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними. Відповідач - ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та власником реалізованого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер :30:056:0009 (т.1 а.с.123-129).

13.05.2024 року представником відповідача приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. адвокатом Панченко О.О. подано відзив на позов, у якому зазначено, що згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 року у справі № 552/7762/22 позовні вимоги ОСОБА_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 до ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 борг за борговою розпискою від 07.03.2020 року в сумі 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) доларів США з яких : 5200 (п`ять тисяч двісті) дол. США сума боргу та 3% річних за прострочення повернення боргу в розмірі 298 ( двісті дев`яносто вісім) дол. США. Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 -1901 (одну тисячу дев`ятсот одну)грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору та 10000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу, а всього підлягає стягненню 11901 (одинадцять тисяч дев`ятсот одна ) гривня 64 коп. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі та не встановлено обставин, що ОСОБА_4 взяла позику не в інтересах сім`ї, тому вони повинні були відповідати своїм майном перед ОСОБА_6 .. Під час виконання рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 року у справі № 552/7762/22 у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_4 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталією Володимирівною всі виконавчі дії були проведені у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження". ОСОБА_4 02.08.2023 року отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 від 27.07.2023 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 27.07.2023 року ВП № НОМЕР_5, постанову про арешт майна боржника від 27.07.2023 року ВП № НОМЕР_5, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 27.07.2023 року ВП № НОМЕР_5, постанови про арешт коштів боржника від 27.07.2023 року ВП № НОМЕР_5, постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 27.07.2023 року ВП № НОМЕР_5, не повідомила, про те, що майно, на яке накладено арешт, в т.ч. садибний житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка кадастровий № :30:056:0009, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , має правовий режим спільної сумісної власності. ОСОБА_4 листом від 29.08.2023 року № 15738 викликалася до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни на 12.09.2023 року на 11:00 год. В зазначеному листі виконавець зобов`язувала ОСОБА_4 надати достовірні відомості про майно, у тому числі про майно, що перебуває у спільній власності (місцезнаходження, технічна характеристика тощо) з наданням копії підтверджуючих документів. Але ні ОСОБА_4 , ні її представник Ткаченко Світлана Василівна під час виконання рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 року у справі № 552/7762/22 не виконали вимоги викладені у листі від 29.08.2023 року № 15738, ні подали протягом 5 робочих днів з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2023 року декларацію про доходи та майно. 29.09.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталією Володимирівною здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_3 , проведено опис та арешт майна - житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки кадастровий № :30:056:0009, а також рухомого майна за вказаною адресою, проведено передання описаного та арештованого майна на відповідальне зберігання ОСОБА_4 . ОСОБА_4 не повідомила 29.09.2023 року приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталію Володимирівну, що садибний житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка кадастровий № :30:056:0009, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , має правовий режим спільної сумісної власності. Жодних зауважень з приводу опису та арешту всього будинку та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_3 , а не, наприклад, 1/2 частини, ОСОБА_4 в постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника від 29.09.2023 року не висловила. ОСОБА_4 , отримавши звіт про незалежну оцінку майна від 11.1.2023 року щодо садибного житлового будинку з господарськими будівлями та земельна ділянка кадастровий № :30:056:0009, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , погодилася з ним і не оскаржила результати оцінки в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів даної справи та матеріалів ВП № НОМЕР_5, що представником ОСОБА_2 , що представником ОСОБА_4 є адвокат Ткаченко Світлана Борисівна, а тому боржник - ОСОБА_4 , проти якої було ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та її чоловік ОСОБА_2 , діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно ОСОБА_8 . Зазначений позов фактично спрямований на порушення майнових інтересів ОСОБА_6 і направлений на повернення в первісний стан та в подальшому на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Враховуючи зазначене просила відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути 15000 грн. витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.135-139).

04.06.2024 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Ткаченко С.В. подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 з якої вбачається, що ОСОБА_2 не був присутнім при написанні боргової розписки дружиною та не бачив як передавалися кошти, та до цього часу не відомо з якою метою дружина взяла в борг грошові кошти та куди і ким витрачені кошти взяті у борг, в інтересах сім`ї кошти витрачені не були. Жодне майно подружжя у власність не набувало. Крім цього, ОСОБА_2 не був учасником справи № 552/7762/22 яка розглядалася Зіньківським районним судом Полтавської області ,рішенням суду борг був стягнутий лише з дружини позивача, не встановлено, що борг є спільним боргом подружжя. З текстом рішення позивач ознайомився після того, як дізнався про реалізацію його майна на торгах. Посилання відповідача на те, що ні дружина позивача та сам позивач не надавали відомості приватному виконавцю щодо перебування майна у спільній сумісні власності та не оскаржувала дій приватного виконавця в ході здійснення виконавчого провадження на думку представника позивача не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 не був стороною виконавчого провадження, негативні наслідки від невчинення співвласника майна - ОСОБА_4 будь-який дій, можуть наставати лише для ОСОБА_4 та не можуть виправдовувати незаконне припинення права власності на частку в майні, яка належить іншому співвласнику. Відповідач намагається довести суду, що прилюдні торги відбулися з дотриманням вимог законів України. Враховуючи зазначене просила відхилити доводи відповідача ОСОБА_1 (т.2 а.с.1-5).

04.06.2024 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Ткаченко С.В. подано відповідь на відзив відповідача приватного виконавця Гречин Н.В. з якої вбачається, що відповідач у справі - приватний виконавець Гречин Н.В., яка здійснила в ході виконавчого провадження незаконну реалізацію майна на електронному аукціоні через систему «СЕТАМ» не визнає, що співвласник цього майна - позивач у справі - ОСОБА_2 був протиправно позбавлений права власності на свою частку в праві власності на думку представника позивача, адвокат відповідача намагається довести, що кошти, які отримала в борг дружина позивача є спільним боргом подружжя. На доведення цього твердження, адвокат у відзиві зазначає, що рішенням суду у справі № 552/7762/22, яка розглядалася Зіньківським районним судом Полтавської області не було встановлено, що позику ОСОБА_4 взяла не в інтересах сім`ї, крім цього, рішенням суду у справі № 552/7762/22 взагалі не було встановлено з якою метою отримувалися в борг грошові кошти, а тому посилання на рішення суду є недоречним. У відзиві не вказується з якою метою були передані кошти, а також куди фактично було використані кошти дружиною позивача, та не доведено ці обставини належними, допустимими та достатніми доказами, а тому твердження у відзиві про спільність боргу подружжя це суб`єктивна оцінка подій, а не об`єктивна. У відзиві зазначено, що приватний виконавець всі виконавчі дії по виконавчому провадженні № 72383700 провела у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Додатково адвокат приватного виконавця підкреслює, що саме ОСОБА_4 не виконала норми закону та не повідомила приватного виконавця, щодо статусу майна, а приватний виконавець діяла в межах закону. Приватний виконавець, а також приватний нотаріус мали можливість та були зобов`язані перевірити статус спільного майна подружжя, але не вчинили заходів направлених на з`ясування належності всього майна саме боржнику. Посилання на те, що ОСОБА_2 , не вчинив дії щодо скасування арешту майна, зазначила що позивачу у справі не було відомо про накладення арешту на його частку в праві власності на нерухомість, а також те, що його майно буде реалізовано на торгах. До відзиву не додано документів, що доводять факт обізнаності саме позивача з арештом майна та його реалізацією на торгах; у відзиві не обґрунтовано, яким чином позов метою якого є захист права власності є несправедливими, недобросовісними, та нерозумними діями; позивачем не порушується питання щодо поділу майна подружжя. Відновлення порушеного права власності позивача жодним чином не позбавить права стягувана на отримання боргу. Задоволення даного позову судом та захист права власності позивача, який був протиправно позбавлений своєї 1/2 частки у майні подружжя жодним чином не перешкоджає подальшому примусовому стягненню боргу приватним виконавцем та вчинення заходів примусового виконання рішення суду, стягувач за виконавчим провадженням не втратить свого права на отримання заборгованості, яка стягнута рішенням суду, борг не перестане існувати, але буде стягуватися з майна боржника в порядку встановленому законами України. Не може бути залишено поза увагою той факт, що наразі допущено звернення стягнення на майно особи, яка не була стороною виконавчого провадження, що не передбачено в Законі України "Про виконавче провадження" та допущено безпідставне переоформлення права власності в нотаріальному порядку. Враховуючи зазначене просила відхилити доводи позивача (т.2 а.с. 10-12).

26.09.2024 року ухвалою суду призначено по справі судовий розгляд (т.2 а.с.85-86).

У судове засідання позивач ОСОБА_2 з`явився, з`явилася його представник адвокат Ткаченко С.В., позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити, відповідач приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області, Гречин Н.В. не з`явилася, з`явилася її представник адвокат Панченко О.О., позовні вимоги не визнала, відповідач ОСОБА_1 не з`явився, з`явилася його представник адвокат Христич О.С., позовні вимоги не визнала, треті особи ОСОБА_4 не з`явилася, належним чином повідомлена, приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, Лугова Лідія Петрівна, не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, представник державного підприємства "Сетам", не з`явився, належним чином повідомлений.

Суд, заслухавши думку учасників справи, зачитавши заяву позивача, та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачем по справі є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.14). ОСОБА_2 та ОСОБА_4 07.05.1989 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_4 (а.с.17). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку від 29.11.2016 року, який зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1002, ОСОБА_4 придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1 ак.с.18-19).

Відповідно до заяви позивача, ОСОБА_2 написаної в приватного нотаріуса 19.11.2016 року під час купівлі-продажу вказано: " при цьому я заявляю, що такі правочини відповідають інтересам нашої сімї погоджуюся з тим, щоб усі їх умови визначалися моєю дружиною самостійно". (т.1 а.с.24).

Право власності на підставі договору було зареєстровано за ОСОБА_4 29.11.2016 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 74257874 (т.1 а.с.20). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки від 29.11.2016 року, який зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1003, ОСОБА_4 придбала земельну ділянку площею 0.15 га, кадастровий номер :30:056:0009, за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.21-22). Право власності на підставі договору було зареєстровано за ОСОБА_4 29.11.2016р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 74253887 (т.1 а.с.23). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 надав згоду дружині ОСОБА_4 на купівлю житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.24). Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області по справі № 552/7762/22 від 04.05.2023р., з дружини позивача ОСОБА_4 було стягнуто борг за борговою розпискою від 07.03.2020 року в сумі 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) доларів США, судового збору - 1901,64 грн та 10000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, на користь позивача - ОСОБА_6 (т.1 а.с.25-31). Відповідно до постанови від 27.07.2023 року приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 552/7762/22 від 19.07.2023р. (т.1 а.с.33). 11 грудня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. отримано звіт про оцінку майна №823, відповідно до якого вартість земельної ділянку площею 0.15 га, кадастровий номер :30:056:0009 та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 становила 216 000 грн. (т.1 а.с.183-184). 25.12.2023 на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 направлено повідомлення про вартість описаного та арештованого майна, належного боржнику та земельної ділянки (т.1 а.с. 185). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. від 29.09.2023 року ЗВП № 7238490 проведено опис та арешт майна за адресою АДРЕСА_3 та передано майно на зберігання ОСОБА_4 (т.1 а.с.174-175). Згідно Протоколу проведення електронного аукціону (торгів) № 604957 від 31.01.2024 року проведених Державним підприємством «СЕТАМ», 31.01.2024 відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна лот № 543967, а саме: садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 34,2 м.кв., житловою площею 17,1 м.кв., сарай (Б), погріб (б), альтанка, ворота огорожі №2, огорожа №3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :30:056:0009 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належать на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (т.1 а.с.204-205). 31.01.2024 року за результатами проведення електронного аукціону (торгів) переможцем електронних торгів згідно Протоколу проведення електронного аукціону (торгів) № 604957 від 31.01.2024 є ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що підтверджується протоколом №604957 (т.1 а.с.204-205). Переможцем торгів за придбаний лот № 543967 сплачено 216 000,00 грн., кошти надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. в сумі 205200,00 грн. від 07.02.2024 згідно платіжної інструкції №@2PL098983, також на рахунок організатора електронних торгів переможцем сплачено гарантійний внесок у сумі 10 800,00 грн. згідно чеку №705947 від 31.01.2024 (т.1 а.с.217-218). 26.02.2024 року приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Луговою Лідією Петрівною було оформлено право власності на ім`я ОСОБА_1 на спірне майно, що підтверджується копією свідоцтва приватного нотаріуса Лугової Л.П. від 26.02.2024 р. за реєстровим № 131 про оформлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (т.1 а.с.35), копією витягу з Державного реєстру речових прав від 26.02.2024р за № 367353763 (реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) (т.1 а.с.36), копією витягу з Державного реєстру речових прав від 26.02.2024р за № 367354141 (щодо реєстрації права власності на земельну ділянку) (т.1 а.с.37) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 371461508 від 26.03.2024р. (т.1 а.с.38-39).

Відповідно до ч.4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, через недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних аукціонів визначається Міністерством юстиції України.

В ч. 5 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виставляються на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної не реалізації майна нерухоме майно виставляється на третій електронний аукціон за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Порядок реалізації арештованого майна, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5(далі - Порядок № 2831/5)

Відповідно до пункту 1 Розділу ІІ Порядку № 2831/5 реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Вартість майна, визначена у звіті про оцінку майна, є дійсною на період реалізації арештованого майна. Датою передачі майна на реалізацію вважається дата внесення в Систему інформаційного повідомлення про електронний аукціон (аукціон за фіксованою ціною).

В п. 5 Розділу ІІ Порядку № 2831/5 зазначено, що виконавець призначає зберігача у порядку, встановленому статтею 58 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись принципом забезпечення схоронності та цілісності майна. Зберігачами можуть бути боржник, члени його сім`ї або інші особи, у тому числі Організатор.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

Виходячи зі змісту частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами електронних торгів, а підставами для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

Подана позивачем позовна заява містить лише одну підставу, яка на думку позивача свідчить про недійсність проведених електронних торгів, а саме що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 , відчуження належної позивачу ОСОБА_2 частки у майні на електронних торгах без його згоди є порушенням прав позивача .

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім' ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6- 843цс17 вказує, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї згідно ч.4 ст.65 СК України.

Таким чином, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав договір позики.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду викладеної у постанові від 09 січня 2020 року у справі №367/7110/14-ц (провадження №61-12957св19), якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов 'язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов 'язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, враховуючи обізнаність передання за борговою розпискою грошових коштів його дружині позивач не заявляв вимог про визнання недійсним договору позики від 07 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , зазначене свідчить про обізнаність позивача про те, що передані за борговою розпискою грошові кошти є спільною сумісною власністю позивача та його дружини - ОСОБА_4 , а тому суд виходить з того якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом його реалізації на прилюдних торгах призвело до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_2 на належну йому частку в спільному майні подружжя, а дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визначення прилюдних торгів недійсними. Будь які докази про те, що позивачем чи його дружиною - ОСОБА_4 у встановленому порядку оскаржувалися дії приватного виконавця у виконавчому провадженні відсутні.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Оскільки ОСОБА_4 рішення Зіньківського районного суду Полтавської облатсі від 04.05.2023 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 за договором позики від 07 березня 2020 року добровільно не виконала, тож було застосовано примусове виконання рішення суду.

В судовому засідані було встановлено та не оспорювалося сторонами, що позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 проживають за однією адресою, а саме АДРЕСА_1 . Сварок в сімї не має та ведуть спільне господарство.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:

1)звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2)звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3)вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4)заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5)інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Внаслідок чого на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 по виконанню рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 року. 29.09.2023 постановою приватного виконавця винесено постанову про опис на арешт майна (коштів) боржника, а саме описано та накладено арешт на майно: Житловий будинок загальною площею 34,2 кв.м.; сарай Б, загальною площею 24,4 кв.м., погріб- 7,3 кв.м.; альтанка- 35,1 кв.м., ворота 5 кв.м, огорода, земельна ділянка 0,15 га. Відповідальним зберігачем призначено ОСОБА_4 , про що містить підпис останньої у вказаній постанові від 29.09.2023. Заперечень на неправомірні дії приватного виконавця з боку ОСОБА_4 не надходило. Оцінка майна сторонами виконавчого провадження не оскаржена, що підтверджується довідкою приватного виконавця від 10.01.2024 №1038. В подальшому прилюдні торги відбулись з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, тому підстави для визнання їх недійсними судом не встановлено.

Відповідно Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 (далі- Порядок) «електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну».

Зазначене узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою ВС, зокрема, у постанові від 21.11.2018 у справі № 465/650/16-ц, де зазначено, зокрема, що «правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин».

Приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Луговою Л.П. на підставі акта про проведені електронні торги, складеного 09 лютого 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. посвідчено право власності за ОСОБА_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Враховуючи зазначене судом встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та власником реалізованого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер :30:056:0009.

Як було встановлено судом та не заперечується сторонами, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.05.2023 року у справі № 552/7762/22 стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 борг за борговою розпискою від 07.03.2020 року в сумі 5498 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім) доларів США з яких : 5200 (п`ять тисяч двісті) дол. США сума боргу та 3% річних за прострочення повернення боргу в розмірі 298 ( двісті дев`яносто вісім) дол. США. та 1901 (одну тисячу дев`ятсот одну) грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору та 10000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу. Рішення суду ОСОБА_4 не виконано. На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 з приводу примусового виконання вищевказаного рішення на користь ОСОБА_6 ..

Згідно матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначив, що учасниками справи є приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області, Гречин Н.В., ОСОБА_1 , Ревіна О.І., приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, Лугова Л.П., державне підприємство "Сетам" , оскільки ОСОБА_6 є стороною виконавчого провадження, його не було залучено співвідповідачем у даній справі, клопотань від позивача та його представника, яким розяснено їх права, про залучення у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6 не надходило, оскільки відповідно до ст.51 ЦПК України це є процесуальне право позивача заявити про залучення співвідповідача.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Відповідно до ч. 1статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1статті 655 ЦК України).

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту зазначених норм можна зробити висновок, що процедура набуття майна на торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Згідно з ч. 1статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою є угодою купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною на підставі приписів цивільного законодавства про недійсність правочину (статті 203,215 ЦК України).

З урахуванням ч. 1 статті 215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами торгів, а підставами для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 сформульований правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити, чи відбулося порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи порушені права і законні інтереси позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №668/5633/14-ц викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди у такій категорії спорів, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення закону при проведенні торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними.

Для визнання судом торгів недійсними обов`язковою є наявність підстав для визнання їх недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, порушення вимог законодавства, допущених під час проведення торгів, є підставою для визнання таких торгів як правочину недійсними виключно за умови доведення порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 641/8099/20.

За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом».

Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на порушення процедури проведення електронних торгів, яка полягала у неналежному повідомленні про їх проведення оскільки співвласник майна ОСОБА_2 (позивач по справі) не надавав згоди на відчуження належної йому частки у майні на електронних торгах, що є порушенням Закону України «Про виконавче провадження».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обгрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.

Суд вирішує спір у межах заявлених позивачем вимог, а саме виходячи зі змісту заявлених вимог та обставин, якими їх обгрунтовує позивач; при цьому користуючись принципом " суд знає закони", при вирішені спору суд може застосувати до спірних правовідносин інші норми права, ніж ті, які зазначив позивач, як правову підставу позову. Разом з тим, суд вирішує спір, виходячи з тих обставин, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, та не повинен відшукувати та досліджувати всі інші можливі обставини для задоволення позову, про які не заявляв позивач.

Втім, суд не бере до уваги доводи представника позивача , оскільки з огляду на надані та досліджені у справі докази, неможливо встановити факту порушення приватним виконавцем вимог чинного законодавства при здійсненні підготовчих дій з передачі нерухомого майна на електронні торги. Позивачем не доведено, що його не було повідомлено належним чином про проведення торгів та в подальшому реалізації майна. Також є припущенням позивача, що була порушена процедура проведення торгів, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цьому твердженню не надано. Крім цього з матеріалів справи не вбачається доказів того, що ОСОБА_4 беручи позику використала її не в інтересах сім`ї, оскільки перебуває з 07.05.1989 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а відповідно до ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Крім цього, суд звертає увагу учасників справи на те, що з матеріалів справи встановлено, що адвокат Ткаченко С.В., яка є представником позивача у справі ОСОБА_2 була представником ОСОБА_4 , яка є третьою особою у даній справі про що свідчить ордер від 23.11.2023 року та надавала їй правову допомогу, отримувала ідентифікатор для ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження (т.1 а.с.182-183), а тому їй відомі обставини справи про стягнення боргу та в подальшому накладення арешту на майно.

Суд звертає увагу, що покази позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 наданих під час судового засідання різняться та не відповідають матеріалам справи наданих представником позивача в інтересах ОСОБА_2 (а.с.2-13).

Суд бере до уваги, що позивачем не залучено ОСОБА_6 як співвідповідача по справі, чим саме було порушено його права по справі.

Приписами статті 40 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Одна й та сама особа не може бути одночасно представником іншої сторони, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору або беруть участь у справі на другій стороні.

При цьому, судом було враховано, що відповідно до положень ч.1 ст.44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процессу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд зауважує, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювали відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій державного виконавця.

Такий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження», у разі допущення виконавцем при здійсненні своїх повноважень вимог передбачених цим законом щодо визначення вартості чи оцінки (уцінки) майна до призначення прилюдних торгів, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим законом.

Отже, дії приватного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 755/21826/15-ц та у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 357/4884/13-ц.

Відтак, з огляду на те, що відсутні докази оскарження позивачем дій приватного виконавця щодо визначення вартості чи оцінки майна до призначення електронних торгів, доводи позивача щодо порушень, допущених приватним виконавцем до початку електронних торгів не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Зрештою, позивачем та його представником не доведено, що оцінка майна, здійснена в рамках виконавчого провадження, вплинула на результати електронних торгів та порушила його права.

Отже, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів, проведених 31.01.2024 року в результаті чого визнати недійсним протокол проведення електронних торгів № 6044957 від 31.01.2024 року та акту про проведення електронних торгів необхідно відмовити.

Щодо заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів , серія та номер: 131,132, видані 26.02.2024 р., видавник: Лугова Л.П. приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу, то суд зазначає, що відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Однак, судом не встановлено наявність фактичних обставин у справі, з якими закон пов`язує визнання недійсним правочину з придбання майна на момент його вчинення, не встановлено порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів порушення Порядку проведення електронних торгів, а також не доведено обставин, які б свідчили про порушення його прав і законних інтересів при проведенні електронних торгів з реалізації зазначеного житлового будинку та земельної ділянки , не доведено, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відтак, судом не встановлено наявності об`єктивних доказів порушення приватним виконавцем процедури підготовчих дій для проведення електронних торгів.

Суд бере до уваги, що практика розгляду справ про захист прав власника (законного користувача) у спорах про продаж майна на електронних торгах у процедурі примусового виконання судового рішення, якщо такий не є стороною договору купівлі-продажу, укладеного з переможцем торгів, сформована Великою Палатою Верховного Суду, та є усталеною. Так, у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) за позовом про визнання недійсними електронних торгів із реалізації арештованого приміщення готелю, протоколу та акта про проведені прилюдні торги Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем є їхній переможець. З наведеного випливає, що сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (пункт 34).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, тому оспорити його можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід потрібно застосовувати і щодо оспорення іншого документа - акта про проведені електронні торги. З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача (пункт 35).

Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, коли позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу. Право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (пункти 36, 39).

У пункті 44 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане нерухоме майно, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оспоренні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу.

У постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 за позовом про визнання недійсними електронних торгів та їх результатів, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і продавець не мав права його відчужувати, тоді покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України (пункт 52).

Відтак, якщо позивач вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності, передбаченими Главою 83 ЦК України.Для застосування таких способів захисту немає потреби в оспоренні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу (пункт 57).

Також у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 за позовом про визнання недійсними результатів електронних торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування земельної ділянки Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і продавець не мав права його відчужувати, тоді покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України.

Отже, якщо позивач вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, тоді він вправі скористатися передбаченими законодавством способами захисту права власності. Для застосування таких способів захисту немає потреби в оспоренні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу (пункт 9.32).

З огляду на наведене, задоволення пред`явленого позову про визнання недійсними результатів електронних торгів та визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу за їх наслідками не приведе до поновлення майнових прав позивача, що доводить вибір неефективного способу захисту (пункт 9.33).

В практиці Великої Палати Верховного Суду у справах за позовами про визнання недійсними електронних торгів, оспорення протоколу й акта про проведені електронні торги щодо продажу майна, яке належить на праві власності не боржникові, а іншій особі, сформована правова позиція, відповідно до якої такі вимоги не є ефективним способом захисту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово констатувала, що ефективним способом захисту прав власника є витребування майна.

Проведення торгів з продажу майна боржника є способом укладення договору купівлі-продажу, результати яких оформляються протоколом та актом, тобто є їх невід`ємною частиною. Визнання незаконними та скасування результатів електронних торгів охоплює недійсність як протоколу, так і акта.

Те ж саме, стосується вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів, оскільки видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця торгів (аукціону), тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину.Видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем (переможцем аукціону), але не є равовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 14 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19).

На підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому саме для примусового виконання судових рішень -див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Абзац перший частини другої статті 388 ЦК України гарантує особам, які придбали майно у порядку, встановленому для виконання судових рішень, захист їхніх прав від можливої віндикації. Такою умовою є добросовісність набуття права власності на спірне майно за результатом торгів з примусового продажу майна боржника.

Продаж майна на торгах, проведених з порушенням вимог законодавства щодо їх організації та проведення, допущених державним / приватним виконавцем, не змінює статусу особи, яка придбала майно на торгах, а така особа (у разі недоведення її недобросовісності) не перестає бути добросовісним набувачем майна, що узгоджується із положеннями абзацу першого частини другої статті 388 ЦК України.

Суд враховує, що встановлені обставини справи не спростовують факту добросовісної поведінки та відсутності вини ОСОБА_1 як переможця торгів. Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), то вона презюмується.

У конкретному випадку, що має місце у цій справі, не встановлено, а позивачем жодним чином не доведено (у тому числі будь-яких доводів у позові з цього приводу не наведено) недобросовісності ОСОБА_1 як набувача майна, яке було ним набуто за результатом торгів з примусового продажу майна боржника.

З огляду на викладене у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача майна згідно з абзацом першим частини другої статті 388 ЦК України наявний віндикаційний імунітет ex iudicio на витребування у нього спірного майна на користь позивача. На важливості врахування добросовісності набувача майна також вказував і Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно [див. рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)].

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар див. постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16-ц.

У цьому випадку задоволення віндикаційного позову та витребування спірного господарства із земельною ділянкою у добросовісного набувача, ОСОБА_1 на користь позивача за відсутності встановлених обставин недобросовісності набуття ним права власності на це майно призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки не відповідатиме пропорційності втручання у право набувача майна на придбане ним на торгах майно як добросовісним набувачем.

Про що зазначено Великою Палатою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, добросовісний набувач має бути впевнений, що він не буде позбавлений права на набуте майно і воно не буде обмежене внаслідок існування порушень, про які він не знав і не міг знати. В іншому випадку для добросовісного набувача, який виявив при укладенні договору добру волю, розумну обачність, існуватиме ризик несправедливої втрати майна, яке може бути у нього витребувано незалежно від добросовісності набуття.

Наявність ризиків щодо можливості оспорення угод (договорів) з продажу, витребування в будь-який час такого майна у добросовісного набувача не сприяють збільшенню конкурентності та вартості реалізації майна, оскільки, будучи обізнаним про наявність відповідних ризиків, потенційний покупець не матиме жодної зацікавленості у придбанні майна , відчуженого в порядку, встановленому для виконання судових рішень, за тією ж ціною, що зазвичай визначає ринок для майна подібних характеристик.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що тлумачення законодавства судам слід здійснювати системно, враховувати правову природу спірних відносин, загальну спрямованість законодавства та права України в цілому, а результат тлумачення законодавства має бути розумним та справедливим (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції. Зокрема, законодавство слід тлумачити відповідно до розумних цілей регулювання (див. висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20).

Однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Добросовісний набувач має бути захищеним, не страждати від несподіваного виявлення обставин, які розумна і обачлива особа не могла передбачити, і не нести ризики та збитки, пов`язані з такими обставинами. Саме наведене дозволяє забезпечити збільшення зацікавленості у придбанні, а відтак і конкурентоспроможність та високу вартість відчуження майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень, адже за інших умов добросовісний набувач ризикує втратити право власності на своє майно, що вкрай негативно відбивається на попиті та відповідно вартості реалізації такого роду майна.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 14 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 - неналежність способу захисту позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна на торгах. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц -неможливості витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому саме для примусового виконання судових рішень.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів [див. рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95, § 61].

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними [див. mutatis mutandis рішення від 22 листопада 1995 року у справі "С.В. проти Сполученого Королівства" (S.W. v. the United Kingdom), заява № 20166/92, § 36].

Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів із урахуванням змін у повсякденній практиці [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справах "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France), заява № 17862/91, § 31, 32, від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine), заява № 20372/11, § 65]. Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі "Неждет Шахін і Періхан Шахін проти Туреччини" (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, § 53, 67, 80].

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

За частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71767495 від 26.02.2024 року в державному реєстрі речових прав та житловий будинок та земельну ділянку також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання електронних торгів недійсними.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, понесені судові витрати, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження» , Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, ст.ст.215,650,656 ЦК України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

По позовних вимогах ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області, Гречин Наталії Володимирівни , місце знаходження: м.Полтава, вул.Левченка Григорія, 6, Полтавської області; ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, Лугова Лідія Петрівна , місце знаходження: м.Полтава, вул.Соборності, 41, Полтавської області; державне підприємство "Сетам", місце знаходження: м.Київ, вул.Стрілецька, 4-6 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно придбане на електронному аукціоні через систему "Сетам" - відмовити в повному обсязі.

Забезпечення позову відповідно до ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 03.04.2024 року шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , право власності зареєстровано за ОСОБА_1 за № 53860870 від 26.02.2024р. в Державному реєстрі речових прав, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 213; та на земельну ділянку з кадастровим номером :30:056:0009, право власності зареєстровано за ОСОБА_1 за № 53861379 від 26.02.2024р. в Державному реєстрі речових прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 213 - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 13.02.2025 р.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко