Дата документу 12.02.2025 Справа № 334/9730/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/9730/24 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
Провадження №22-ц/807/461/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначила, що з 2007 року до 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з 2007 року по 2015 рік він не забезпечував її та їх дітей необхідними засобами існування, залишаючи їх по декілька місяців без грошових коштів та фізичної допомоги, а коли знаходився вдома, постійно підіймав на неї руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію, що фіксувала вказані обставини.

Постійні побиття з боку ОСОБА_2 і відсутність постійного фінансового забезпечення дітей стали підставою розриву їх відносин, втім він не залишає її у спокої: весь час переслідує, майже кожного вечора слідкує за нею коло будинку та коли вона прогулюється по району. Декілька разів намагався проникнути до її житла, вибиваючи двері. В результаті чого було завдано шкоди її майну. Кривдник постійно пише їй смс-повідомлення, в яких містяться погрози та образливі слова. В серпні цього року він шантажував її, щоб вона відмовилась від боргів, які він накопичив по аліментам. По всім цим подіям вона писала заяви в поліцію. На даний час на розгляді Ленінського районного суду міста Запоріжжя знаходиться справа щодо ОСОБА_2 за статтею 173-2 КУпАП. Вважає, щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї необхідно до ОСОБА_2 застосувати обмежувальний припис у вигляді заборони перебувати в місці її проживання (перебування) та заборонити вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

1) заборони ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань до місця проживання ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), навчання, роботи, інших місць частого її відвідування;

2) заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені заяви, дійшовши помилкового висновку про те, що наявні в матеріалах справи не є достатнім доказом вчинення домашнього насильства. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що в жовтні 2024 року на ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 172-2 КУпАП. Але цей факт суд не взяв до уваги через відсутність доказів результатів розгляду вказаного протоколу, який направлено до суду, що вже стверджує факт здійснення ОСОБА_2 правопорушення. Сам протокол поліція на руки не видає.Також судом не було враховано, що письмових пояснень ОСОБА_2 суду не надавав, проти задоволення заяви також не заперечував.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» (а.с.61) до апеляційного суду не з`явилася. ОСОБА_1 до початку розгляду справи по суті через підсистему «Електронний суд» надала до Запорізького апеляційного суду заяву, в якій просить справу №334/9730/24 розглянути за її відсутності, свої вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.62).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, остання реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо ОСОБА_1 й судом таких обставин не встановлено, як і не встановлено ризиків настання насильства в майбутньому.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 28 вересня 2007 року до 01 березня 2017 року, що підтверджується свідоцтвами про шлюб та розірвання шлюбу (а.с.8-9).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000967, внесеного до ЄРДР 02 березня 2017 року за частиною першою статті 125 КК України, 01 березня 2017 року до Дніпровського ВП надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що чоловік у неадекватному стані спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_3 біля буд. АДРЕСА_4 . Кримінальне провадження було закрите 14 квітня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність події кримінального правопорушення) (а.с.4).

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, в якій просила притягнути до відповідальності її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який 01 жовтня 2019 року за адресою: АДРЕСА_4 вчинив конфліктну ситуацію в ході якої погрожував, ображав, а також побив. Перевірка за даною заявою була припинена (а.с.5).

28 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою, в якій просила органи поліції прийняти міри до колишнього чоловіка, з яким остання розведена з 2017 року, який ображає її різними словами, зустрічає її з роботи, хапає за руки, може вдарити ногою. Змушує забрати бор по аліментам, які не бажає сплачувати, що підтверджується талон-повідомленням Єдиного обліку №23665 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.7).

22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення домашнього насильства щодо неї колишнім чоловіком ОСОБА_2 . За результатами перевірки щодо ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП. Матеріали були направлені до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, що підтверджується листом т.в.о. заступника начальника Запорізького районного управління поліції від 31 жовтня 2024 року (а.с.6).

Також ОСОБА_1 доданий витяг з месенджеру про листування з абонентським номером НОМЕР_1 , який належить заінтересованій особі та яке відбулось 25.08.2024 (а.с.10).

Крім цього доданий витяг з месенджеру про листування з абонентом «Пид», яке відбулось 28.07.2024 (а.с.20-21).

На фотознімках, наданих заявницею, містяться її зображення з відомостями про синці на передпліччі правої руки та стегні лівої ноги (а.с.3).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини,

є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У пункті 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувальногго припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Отже, в Законі України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 756/2072/18 (провадження N 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі N 756/11732/18 (провадження N 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі N 336/3551/18-ц (провадження N 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі N 766/13927/20-ц (провадження N 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі N 466/180/22 (провадження N 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі N 344/1732/23 (провадження N 61-6759св23), від 6 червня 2024 року у справі N 285/7922/23 (провадження N 61-5538св24).

У справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) Верховний Суд у постанові від 5 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що, враховуючи положення Закону України "Про запобігання домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у Кримінальному Кодексі України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою - п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Із наданих ОСОБА_1 доказів, судом першої інстанції вірно встановлено, що жодним документом не підтверджується вчинення ОСОБА_2 правопорушень насильницького характеру, зокрема, заподіяння заявниці тілесних ушкоджень. Доказів того, що відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП, що його направлено до суду, та щодо результатів його розгляду, матеріали справи не містять.

Колегія суддів відзначає, що зворотнього ОСОБА_1 не довела і при розгляді її апеляційної скарги, оскільки зазначає цитування висновків суду та встановлених ним обставин, що досліджено та за такими обставинами судом прийнято рішення, з яким погоджується повністю колегія суддів.

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отже, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, дійшов правомірного висновку, що надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують на вчинення ОСОБА_2 психологічного та економічного насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком, тому немає підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть настати в майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, оскільки заявник не надала жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.