КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4831/2025 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Курінного Сергія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації декларації про готовність, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійним договору довічного утримання в частині, скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року надійшла до суду заява від представника позивача про забезпечення позову, в якому просив суд накласти арешт на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_1 , а саме:

-житловий будинок, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224) загальною площею (кв.м): 460.3, житловою площею (кв.м): 159.7, за адресою : АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:004:0407;

-земельну ділянку кадастровий номер :01:004:0407 площею 0,1258 га.

Свою заяву мотивував тим, що позивач є власником об`єкту незавершеного будівництва (РНОНМ 224) загальною площею (кв.м): 383.1, відсоток готовності житлового будинку складає 71%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності позивача виникло на підставі договору від 29.12.1993 року та було зареєстровано в реєстрі речових прав 21.09.2017 року. Об`єкт незавершеного будівництва, що належить позивачу на праві власності розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:004:0299, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 4, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0.1299 га.

05.03.2013 року земельна ділянка була передана позивачем в дар своїй матері ОСОБА_4 на підставі Договору дарування земельної ділянки. 09 червня 2024 року позивачу стало відомо, що його власність - Об`єкт незавершеного будівництва знаходиться на продажі, за ціною 375 000 доларів США.

Внаслідок отриманих відомостей з Державного реєстру речових прав позивачу стало відомо, що його власність, на час звернення з даною заявою, як об`єкт завершеного будівництва, зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 .

Право власності на спірну нерухомість виникло на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28.01.2023 року.

Крім того, земельна ділянка кадастровий номер: :01:004:0299, також передана ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 28.01.2023 року.

Таким чином, в державному реєстрі речових прав містить два записи про нерухоме майно розташоване на Земельній ділянці кадастровий номер: :01:004:0299, а саме:

об`єкт незавершеного будівництва (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 224), загальною площею (кв.м): 383.1, відсоток готовності житлового будинку складає 71%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який виникло у позивача в 1993 році та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав від 21.09.2017 року, та житловий будинок (завершений будівництвом) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224) загальною площею (кв.м): 460.3, житловою площею (кв.м): 159.7, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 в Державному реєстрі речових прав від 28.01.2023 року.

Однак, позивач не вчиняв жодних дій по відчуженню Об`єкту незавершеного будівництва та введенню будинку в експлуатацію.

Також вказав, що після відкриття провадження 07 серпня 2024 року між відповідачем-1 та відповідачем -2 було укладено Договір про розірвання договору довічного утримання.

На підставі договору про розірвання договору довічного утримання право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Крім того, як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Земельну ділянку кадастровий номер: :01:004:0299, відповідач-1 поділила на дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку (кадастровий номер :01:004:0407) площею 0.1258 га та земельну ділянку (кадастровий номер :01:004:0406) площею 0.0041 га.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року заяву, - задоволено.

Накладено арешт на:

-житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224) загальною площею (кв.м): 460.3, житловою площею (кв.м): 159.7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:004:0407.

-земельну ділянку кадастровий номер :01:004:0407 площею 0,1258 га, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224).

В апеляційній скарзі адвоката Курінного С.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ставиться питання про скасування ухвали і відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що Києво-Святошинський районний суд Київської області постановляючи ухвалу про накладення арешту на земельну ділянку (кадастровий номер :01:004:0407) площею 0,1258 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна. 224), вийшов за межі позовних вимог та обтяжив майно, що не є предметом позову.

Крім того, заявником не надано жодних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, після того, як ОСОБА_1 ознайомилась з позовною заявою, тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обгрунтувань не є достатньою підставою для заяви про забезпечення позову.

Вказував, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2024 року в справі №369/12727/24 прийнята з порушенням норм процесуального права, а саме: ст.149 ЦПК України, так як в заяві про забезпечення позову відсутні правові підстави та відповідні докази для її задоволення. Суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу у справі №369/12727/24 не навів жодного обгрунтування та не послався на конкретні обставини, з якими пов`язувалося б утруднення чи неможливість виконання рішення суду. Вважає, що Києво-Святошинський районний суд Київської області, вживаючи заходи до забезпечення позову, не врахував відповідні вимоги чинного законодавства України, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що має місце існування обставин, відповідно до яких здійснення відповідачем за час вирішення даного спору дій з житловим будинком та земельною ділянкою фактично порушить принцип ефективного судового захисту прав і інтересів позивача в обраний ним спосіб в межах даного спору, адже зумовить необхідність з метою відновлення порушених прав звертатися до суду з новим позовом з інших підстав.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.1, 2, 3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви; одночасно з пред`явленням позову; після відкриття провадження у справі.

За ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Судом встановлено, що представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позов, в якому просив суд накласти арешт на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_1 , а саме:

-житловий будинок, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224) загальною площею (кв.м): 460.3, житловою площею (кв.м): 159.7, за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :01:004:0407;

-земельну ділянку (кадастровий номер :01:004:0407) площею 0,1258 га.

Свою заяву мотивував тим, що позивач є власником об`єкту незавершеного будівництва (РНОНМ 224), загальною площею (кв.м): 383.1, відсоток готовності житлового будинку складає 71%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності позивача виникло на підставі договору від 29.12.1993 року та було зареєстровано в реєстрі речових прав 21.09.2017 року. Об`єкт незавершеного будівництва, що належить позивачу на праві власності, розташований на земельній ділянці (кадастровий номер: :01:004:0299), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 4, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа: 0.1299 га.

Встановлено, що 05.03.2013 року земельна ділянка була передана позивачем в дар своїй матері ОСОБА_1 на підставі Договору дарування земельної ділянки. 09 червня 2024 року позивачу стало відомо, що його власність - Об`єкт незавершеного будівництва знаходиться на продажі за ціною 375 000 доларів США.

Крім того, внаслідок отриманих відомостей з Державного реєстру речових прав позивачу стало відомо, що його власність на час звернення з даною заявою, як об`єкт завершеного будівництва зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 .

Право власності на спірну нерухомість виникло на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28.01.2023 року.

Крім того, земельна ділянка кадастровий номер: :01:004:0299, також передана ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 28.01.2023 року.

Частиною 1 ст.153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

За ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі матеріалів справи суд вірно вважав за необхідне задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Так, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була неодноразово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Також, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі №331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі №204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі №724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі №308/7086/20.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, в останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Будь-яких доказів, що у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову, будуть порушені права відповідача або інших осіб, суду не представлено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач має обґрунтоване припущення про існування реальної загрози того, що відповідача може відчужити майно на корить третіх осіб оскільки відповідно до довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідачем вчинялися дії, щодо укладання та розірвання договорів зі спірним майном.

Тому припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, є обґрунтованим.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що існують обставини, відповідно до яких, здійснення відповідачем за час вирішення даного спору дій з житловим будинком та земельною ділянкою фактично порушить принцип ефективного судового захисту прав і інтересів позивача в обраний ним спосіб в межах даного спору, так як зумовить необхідність з метою відновлення порушених прав звертатися до суду з новим позовом з інших підстав.

Тому, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, предмет цього позову, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд дійшов вірного висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просив позивач, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, і тому вірно вважав за можливе заяву представника позивача про забезпечення позову задовольнити, оскільки зазначений захід до забезпечення позову є адекватним та ефективним способом забезпечення позову, не суперечить вище наведеним положенням процесуального закону, узгоджується з предметом спору та відповідає меті вжиття заходів щодо забезпечення позову.

Також суд дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Крім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст.154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги адвоката Курінного С.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Курінного Сергія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: