Справа № 466/1648/24
Провадження № 2/466/324/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Білінської Г.Б.

секретаря судового засідання Ханас С.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача Романова Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнення не виплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

12.02.2024 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» № 4-к від 05.01.2024 «Про кадрові питання» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби безпеки ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ»;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника служби безпеки ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» з 09.01.2024;

-стягнути з ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2024 по дату ухвалення остаточного судового рішення у цій справі включно;

-стягнути з ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на користь ОСОБА_1 27067,50 гривень середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду;

-стягнути ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату, ;

- стягнути ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 20000 грн. ;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби безпеки ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ»;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць ;

-стягнути в користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що наказом від 28.01.2021 № 14-к «Про кадрові питання», позивача було звільнено з посади начальника служби безпеки 01.02.2021 за скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України . Постановою Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року по справі № 466/1685/21 визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Львівський державний авіаційно- ремонтний завод» №14-к від 28 січня 2021 року «Про кадрові питання» в частині звільнення позивача з посади начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»; поновлено позивача на посаді начальника служби безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» з 02 лютого 2021 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 позивач звернувся до відповідача з листом від 21.08.2023 щодо часу і дати його виходу на роботу. На цей лист позивач лише 31.10.2023 р. отримав лист-відповідь № 15-21/10030 від 24.10.2023 р., у якому відповідач повідомив позивача про те, що наказом директора ТОВ «ЛДАРЗ» від 24 жовтня 2023 року № 238-К на виконання постанови суду його поновлено на посаді начальника служби безпеки з 02 лютого 2021 р. та запропоновано приступити до роботи наступного робочого дня після отримання цього листа. Оскільки даний лист позивач отримав 31 жовтня 2023, то він приступив до роботи 01 листопада 2023 р.

02.11.2023 р., одразу після виходу ОСОБА_1 на роботу йому було вручено лист попередження про майбутнє звільнення на підставі наказу № 77-од від 25.10.2023 р. «Про введення в дію Змін № 27 до Штатного розпису ТОВ «ЛДАРЗ». Тобто, відповідачем прийнято наказ про поновлення на роботі позивача і одразу наступним днем прийнято наказ про виведення зі штату посади, яку обіймав позивач.

08.11.2023 р. позивач звернувся до відповідача із заявою щодо приведення у відповідність до чинного законодавства та внутрішніх нормативних актів розміру його посадового окладу та заробітної плати, оскільки усім іншим працівникам підприємства посадові оклади за період майже 3 роки було збільшено, натомість його оклад залишився без змін, а загальна заробітна плата зменшилась на 90% (відмінено виплату надбавки за вислугу років - 30% та позбавлено виплати премії - 60%. ) .У відповідь на дану заяву відповідачем надіслано лист № 9-13/11689 від 07.12.2023 р. про те, що посада начальника служби безпеки була відновлена з тим же посадовим окладом і з тим же розміром місячної премії, що існували на дату її скорочення, а саме на 01.02.2021 .

10.11.2023 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 серпня 2023 р. по 01 листопада 2023 р. У відповідь на дану заяву відповідачем надіслано лист № 15-21/11763 від 11.12.2023 р. про відмову у такій виплаті, посилаючись на те, що в зазначений період позивач не працював.

26.12.2023 р. позивач повідомив відповідача про те, що відповідно до вимог п. З Листа-попередження про майбутнє звільнення з посади начальника служби безпеки ТОВ «ЛДАРЗ» з запропонованого переліку вакантних посад ним обрано посаду начальника відділу кадрів. У даній заяві позивач вказав, що дані про документи, що підтверджують його переважне право на залишення на роботі на посаді начальника відділу кадрів знаходяться у відділі кадрів підприємства (диплом про вищу освіту, диплом про середньо-технічну освіту, навчання в НА СБУ, а також перелік спеціальностей, на яких він обіймав керівні посади. Крім того зазначив, що він понад 23 роки пропрацював на цивільних керівних посадах та в органах СБУ, що відображено в його трудовій книжці. Вважав, що здатний очолити та організувати роботу будь-якого підрозділу ТОВ «ЛДАРЗ» у т.ч. відділу кадрів.

У відповідь на дану заяву-згоду відповідачем надіслано лист від 02.01.2024 р. № 15- 21/3 від 02.01.2024 р. про те, що позивачем до відділу кадрів товариства не надавались документи на підтвердження наявності в нього повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки (напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці» відповідає найменування спеціальності спеціаліста «управління персоналом та економіка праці» або найменування спеціальності магістра «Управління персоналом та економіка праці», галузі знань «Управління та адміністрування» - спеціальності «Менеджмент», «Підприємництво, торгівля та біржова діяльність») та стажу роботи з управління персоналом та запропоновано невідкладно надати до відділу кадрів товариства оригінали документів на підтвердження відповідності ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам , необхідним для роботи на посаді начальника відділу кадрів. Хоча, як йому відомо, особа, яка тривалий час обіймала на підприємстві посаду начальника відділу кадрів/ в.о. начальника відділу кадрів, даним кваліфікаційним вимогам ніколи не відповідала, оскільки в даної особи відсутня вища освіта відповідного напрямку підготовки.

05.01.2024 р. відповідачем видано наказ №4 , відповідно до якого позивача звільнено із займаної посади начальника служби безпеки з 08 січня 2024 р. за скороченням чисельності або штату працівників, пункт 1 стаття 40 КЗпП України.

Позивач не погоджується із звільненням , вважає його незаконним та необгрунтованим з тоі підстави , що він не міг бути звільнений в силу положень ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки є викривачем корупції. Починаючи з 01 квітня 2019 р він повідомляв про можливі факти кримінального порушення НАБУ, як спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції згідно з п. 1 ст. 1, п. 1 ст. 53-1 ЗУ «Про запобігання корупції», п. 7 ч. 1 ст. 16, п. 1 ст. 1, ст. 19 ЗУ «Про Національне антикорупційне бюро» і ч. 5 ст. 216 КПК України. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач порушив вимоги п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, оскільки фактичного скорочення чисельності або штату працівників на ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» не відбулося. Позивач вважає, що саме у зв`язку з його діями по викриттю корупціїї з травня 2019 р. почалась реорганізація з метою скорочення посади позивача; його почали притягувати до дисциплінарної відповідальності та позбавляти преміальних виплат; на відміну від інших працівників його не допускали на підприємство, залишаючи працювати вдома у режимі простою (карантину) ; до позивача застосовано найсуворіші заходи впливу - двічі звільнено з роботи, вперше з 01.02.2021 р., вдруге з 08.01.2024 р. ; тривалий час відповідач не виконував рішення суду про поновлення на роботі ; позивачу відмовлено у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18 серпня 2023 р. по 01 листопада 2023 р.; відповідач не привів у відповідність до чинного законодавства та внутрішніх нормативних актів розмір його посадового окладу, оскільки усім іншим працівникам підприємства посадові оклади за період майже 3 роки було збільшено, натомість його оклад залишився без змін; позивачу відмовлено у прийнятті на запропоновану ним вакантну посаду у зв`язку з відсутністю у позивача повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки при цьому. Все це, на думку позивача, свідчить про наявність зв`язку між негативними заходами впливу на позивача з повідомленням ним, як викривачем, про порушення вимог ЗУ «Про запобігання корупції» і підтверджує незаконність дій відповідача.

Позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення позивача, яке відбулось двічі, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя та понесення додаткових витрат. Моральну шкоду оцінює у 20 тис.грн та проситьїї стягнути з відповідача .

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві, просив задовольнити позов.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні змісту позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на позов. Зокрема, зазначив, що постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 17.08.2023р. у справі № 466/1685/21 поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді. Разом з цим суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, не вбачали наявність підстав для скасування наказу і поновлення ОСОБА_1 на роботі з підстав наявності у нього статусу викривача, оскільки, не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між скороченням посади «начальник служби безпеки» і повідомленнями ОСОБА_1 про нібито наявні факти вчинення посадовими особами відповідача корупційних злочинів; окрім цього встановлена відсутність у ОСОБА_1 статусу викривача. Стосовно вимоги про виплату середнього заробітку за час за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2023р. до 01.11.2023р. представник відповідача зазначив , що позивач повинен був вийти на роботу 18.08.2024р., оскільки йому було відомо про зміст судового рішення, яке було прийнято за результатами розгляду апеляційної скарги, так як він був присутній на судовому засіданні колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду 17.08.2023р. у справі № 466/1685/21. Позивачу було відомо про його обов`язок вийти на роботу 18.08.2024р., що підтверджується також його заявою від 10.11.2024р., де він прямо про це зазначає. Однак, позивач на роботу не прибув , у зв`язку з чим відповідач не мав змоги негайно виконати рішення суду. Отримавши постанову Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 року №466/1685/21 відповідач 05.09.2023р. звернувся до апеляційного суду з заявою про роз`яснення постанови. Після отримання ухвали Львівського апеляційного суду від 23.10.2023р. відповідачем невідкладно видано наказ №238-к від 24.10.2024р., яким позивача з 02.02.2021р. поновлено на посаді начальника служби безпеки, та листом №15-21/10030 від 24.10.2023р. повідомлено позивача про необхідність прибуття на роботу. Стосовно оплати праці представник зазначив, що на виконання рішення Львівського апеялційного суду були внесені зміни до штатного розпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ», згідно яких з 02.02.2021 р. була відновлена посада начальника служби безпеки з тим же посадовим окладом і з тим же розміром місячної премії, що існували на дату її скорочення 01.02.2021 року, а саме:посадовий оклад - 13 790,00 грн.;місячна премія - 60% посадового окладу.Розмір окладу посади значальника служби безпеки з моменту її скорочення не збільшувався. Відтак, вимогу позивача про стягнення ненарахованої з 01.11.2023р. та невиплаченої заробітної плати вважає безпідставною.

Щодо підстав звільнення позивача предстанивк відповідача пояснив, що посада начальника служби безпеки у ТОВ «ЛДАРЗ» була відновлена наказом від 24.10.2023 року № 76-од виключно на виконання вимог постанови Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 року у справі № 466/1685/21. Оскільки у ТОВ «ЛДАРЗ» з 2020 року відсутня виробнича необхідність у посаді начальника служби безпеки, відповідач, діючи відповідно до вимог ч.5 ст.65 ГК України, прийняв рішення про її скорочення шляхом видання наказу №77-од від 25.10.2023 «Про введення в дію Змін № 27 до Штатного розпису ТОВ «ЛДАРЗ».З метою виконання вимог ч.1 і 3 ст.492 КЗпПУ відповідач листом- попередженням від 02.11.2023р. повідомив позивача про наступне звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпПУ у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників з 08.01.2024р. та запропонував йому:надати у відділ кадрів оригінали документів, що підтверджують його переважне право на залишенні на роботі;113 вакантних на дату попередження посад (професій) для переведення на іншу роботу в ТОВ «ЛДАРЗ»;письмово, до 08.01.2024р., повідомити відповідача про свій вибір посади (професії) для переведення на іншу роботу та надати оригінали документів на підтвердження відповідності кваліфікаційним вимогам обраній для переведення посаді (професії). У подальшому, в період з 02.11.2023р. по 08.01.2024р., відповідач листами від 08.11.2023р., 16.11.2023р., 01.12.2023р., 08.12.2023р., 15.12.2023р., 02.01.2024р., листом №15-23/11176 від 21.11.2023р. повідомляв позивача про наявність нових вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ» та про виключення з переліку вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ».

26.12.2023р. позивачем була подана заява, у якій він повідомив про обрання з переліку вакантних посад посаду начальника відділу кадрів. Відповідач листом №15-21/3 від 02.01.2024р. роз`яснив позивачу кваліфікаційні вимоги для постійної роботи на посаді начальника відділу кадрів та, оскільки позивачем у ТОВ «ЛДАРЗ» не надавались документи на підтвердження у нього повної вищої освіти відповідного напрямку підготовки і стажу роботи з управління персоналом, запропонував невідкладно надати до відділу кадрів такі документи. Станом на 08.01.2024р. позивачем документи на підтвердження відповідності кваліфікаційним вимогам до посади начальника відділу кадрів надані не були.У зв`язку із цим позивач з дотриманням вимог ч.2 ст.40 та ч.1 і 3 ст.492 КЗпПУ наказом №4-к від 05.01.2024р. «Про кадрові питання» був звільнений з посади начальника служби безпеки.

Представник відповідача вважає, що при звільненні позивача жодних порушень не допущено. Позивачем на підтверджений статус як викривача; рішення про скорочення посади начальника служби безпеки приймалось відповідачем не у зв`язку з повідомленням позивачем про можливі факти корупційних злочинів, а у зв`язку з із відсутністю потреби у ТОВ «ЛДАРЗ» в цій посаді. Твердження позивача про те, що внаслідок незаконного звільнення йому заподіяно моральну шкоду вважає безпідставним та не підтвердженим жодними належними, допустимими і достатніми доказами.

Представник відповідача ОСОБА_4 у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі наказу №69-к від 15.04.2016 року ОСОБА_1 18.04.2016 року був прийнятий на посаду начальника служби безпеки Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», що стверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Наказом від 28.01.2021 року №14-к «Про кадрові питання» ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника служби безпеки з роботи 01.02.2021 року за скороченням чисельності або штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України. Однак вказана посада начальника служби безпеки у ТОВ «ЛДАРЗ» була відновлена наказом від 24.10.2023 року № 76-од на виконання вимог постанови Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 року у справі № 466/1685/21.

ТОВ «Львівський авіаціний завод «ЛДАРЗ» , враховуючи те, що з 2020 року відсутня виробнича необхідність у посаді начальника служби безпеки, діючи відповідно до вимог ч.5 ст.65 ГК України, прийняв рішення про її скорочення шляхом видання наказу №77-од від 25.10.2023 «Про введення в дію Змін № 27 до Штатного розпису ТОВ «ЛДАРЗ».

Відповідно до ч.5 ст.65 Господарського кодексу України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Пунктом 7.7 Статуту ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» №432 від 21.12.2018 року, Генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» керівник підприємства, серед іншого, формує адміністрацію Підприємства, за погодженням з Концерном призначає та звільняє своїх заступників, а також посадових осіб, які за своїми функціональними обов`язками заміщують керівника Підприємства в разі його тимчасової відсутності (незалежно від назви посади), директора з виробництва, головного інженера та головного бухгалтера Підприємства, керівника структурного підрозділу з питань безпеки, а за відсутності такого особу, до повноважень якої віднесені питання безпеки, керівника юридичної служби або іншого структурного підрозділу (незалежно від виду), що здійснює правову роботу на Підприємстві, затверджує за погодженням з Концерном структуру та штатний розпис Підприємства, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників Підприємства.

Пунктом 2.11 Додаткової угоди №62 до контракту від 18.10.2018 року №17К/18 від 02.10.2020 року передбачено, що керівник має право за погодженням з Концерном затверджувати організаційну структуру і штатний розпис Підприємств, за погодженням з Концерном призначати та звільняти своїх заступників і головного бухгалтера Підприємства.

Згідно з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що директор ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» при скорочені посади начальника служби безпеки діяв відповідно до вимог ч.5 ст.65 Господарського кодексу України та вказане рішення приймалося під контролем Державного концерну «Укроборонпром», суд приходить до висновку, що таке скорочення проведено з дотриманням вимог законодавства .

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч.ч.1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» листом -попередженням від 02.11.2023р. повідомив ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпПУ у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників з 08.01.2024р. та запропонував йому:

1) надати у відділ кадрів оригінали документів, що підтверджують його переважне право на залишенні на роботі;

2) 113 вакантних на дату попередження посад (професій) для переведення на іншу роботу в ТОВ «ЛДАРЗ»;

3) письмово, до 08.01.2024р., повідомити Відповідача про свій вибір посади (професії) для переведення на іншу роботу та надати оригінали документів на підтвердження відповідності кваліфікаційним вимогам обраній для переведення посаді (професії).

Листами попередженнями від 08.11.2023р., 16.11.2023р., 01.12.2023р., 08.12.2023р., 15.12.2023р., 02.01.2024р., листом №15-23/11176 від 21.11.2023р. відповідач повідомим ОСОБА_1 про наявність нових вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ» та про виключення з переліку вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ».

26.12.2023р. позивачем подана заява, у якій він повідомив про обрання з переліку вакантних посад посаду начальника відділу кадрів, просив підтвердити його прийом на роботу на посаду начальника відділу кадрів з 09.01.2024р

Відповідач листом №15-21/3 від 02.01.2024р. роз`яснив позивачу кваліфікаційні вимоги для постійної роботи на посаді начальника відділу кадрів, а саме щодо надання документів про повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки і стажу роботи з управління персоналом . Вимога відповідача про надання відповідних документів, підтверджуючих кваліфікацію, узгоджується із затвердженим Міністерством промислової політики України Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, де, зокрема, зазначаються кваліфікаційні вимоги до посади керівника відділу/управління/ кадрів, як то: повна вища освіта відповідного напрямку підготовки, стаж роботи в галузі управління тощо.

Станом на 5.01.2024 р. ОСОБА_1 не були подані виребувані у нього документи на підтвердження відповідної освіти та кваліфікаційного рівня .

Наказом №4-к від 05.01.2024р. «Про кадрові питання» ОСОБА_1 звільнений з посади начальника служби безпеки за скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ.

Позивач покликається на декілька обставин, через які, на його думку, звільнення слід вважати незаконним.

Так, позивач ОСОБА_1 стверджує, що він не міг бути звільнений із займаної посади в силу положень ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки він є викривачем корупції.

Із оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2/466/191/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЛДАРЗ» про поновлення на роботі вбачається, що ОСОБА_1 дійсно у 2019 році звертався до Національного антикорупційного бюро України із заявами про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», до директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» із службовими записками та інформаційними повідомленнями щодо виявлених кримінального та корупційних правопорушень.

Відповіддю від 08.07.2019 року Головний підрозділ детективів Національного антикорупційного бюро України відмовив ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявами. Одночасно ОСОБА_1 повідомлено про те, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000448, відомості про яке внесено за фактом вчинення посадовими особами ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» розтрати коштів підприємства під час закупівлі авіадеталей, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Заяви ОСОБА_1 приєднані до матеріалів вказаного кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 815/207/18 досліджував питання статусу викривача та моменту поширення на нього гарантій, передбачених частиною 3 статті 53 Закону № 1700-VII.Так, у цій постанові Верховний Суд виходив з визначення викривача у розумінні частини першої статті 53 Закону № 1700-VII, відповідно до якої особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою.З наведеної норми вбачається, що викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата. З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває певний імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».Відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.Водночас, Верховний Суд відмітив, що такий імунітет (пункт 94 цієї постанови) не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження.Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітися також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було.Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про упереджене ставлення до нього , як до викривача корупції на підприємстві, з боку керівництва ТОВ, оскільки ,як вбачається із наданих суду матеріалів справи, до відповідача документів з приводу наявності у позивача статусу викривача не надходило.Відомості, які повідомив ОСОБА_1 не були предметом перевірки правоохоронних органів, не були внесені до ЄРДР.

Окрім цього, постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 17.08.2023р. у справі № 466/1685/21 підставою для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено те, що відповідач не належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_1 у період з 30 листопада 2020 року по 28 січня 2021 року, що було підставою для визнання протиправним та скасування наказу №14-к від 28 січня 2021 року його звільнення з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з цим суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги покликання позивача про його статус викривача , не встановив наявність підстав для визначення статусу викривача у позивача та незаконність його звільнення з цих мотивів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача не перебуває у причинному зв`язку із його повідомленнями про можливі вчинення посадовими особами відповідача корупційних правопорушень, а посилання ОСОБА_1 на передбачені статтею 53 Закону України «Про запобігання корупції» гарантії щодо заборони звільнення є у даному випадку безпідставними.

Щодо покликань ОСОБА_1 про те, що при звільненні відповідачем порушено вимоги ст.49-2 КЗпП та ч.2 ст.40 КЗпП суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до вимог ч.1 і 3 ст.492 КЗпПУ ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» листом - попередженням від 02.11.2023р. повідомив ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпПУ у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників з 08.01.2024р. та запропонував йому:

4) надати у відділ кадрів оригінали документів, що підтверджують його переважне право на залишенні на роботі;

5) 113 вакантних на дату попередження посад (професій) для переведення на іншу роботу в ТОВ «ЛДАРЗ»;

6) письмово, до 08.01.2024р., повідомити в ідповідача про свій вибір посади (професії) для переведення на іншу роботу та надати оригінали документів на підтвердження відповідності кваліфікаційним вимогам обраній для переведення посаді (професії).

Листами попередженнями від 08.11.2023р., 16.11.2023р., 01.12.2023р., 08.12.2023р., 15.12.2023р., 02.01.2024р., листом №15-23/11176 від 21.11.2023р. ТОВ «ЛДАРЗ» повідомим ОСОБА_1 про наявність нових вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ» та про виключення з переліку вакантних посад (професій) у ТОВ «ЛДАРЗ».

26.12.2023р. позивачем подана заява, у якій він повідомив про обрання з переліку вакантних посад посаду начальника відділу кадрів, просив підтвердити його прийом на роботу на посаду начальника відділу кадрів з 09.01.2024р. Суд вважає, що такою заявою позивач погодився із скороченням посади начальника служби безпеки, яку він займав.

Позивач вважає, що він надав достатньо документів, які підтверджують його освіту та кваліфікаційний рівень для зайняття запропонованої посади , зокрема документів про навчання в Академії СБУ у 1997 році та у Національній академії СБУ у 2007 році. ,а також дані про наявність у нього «безпекової військової освіти», про що свідчать відповідні записи у військовому квитку.

Відповідач листом №15-21/3 від 02.01.2024р. роз`яснив позивачу кваліфікаційні вимоги для постійної роботи на посаді начальника відділу кадрів, а саме щодо надання документів про повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки і стажу роботи з управління персоналом. Вимога відповідача про надання відповідних документів, підтверджуючих кваліфікацію, узгоджується із затвердженим Міністерством промислової політики України Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників, де, зокрема, зазначаються кваліфікаційні вимоги до посади керівника відділу/управління/ кадрів, як то: повна вища освіта відповідного напрямку підготовки, стаж роботи в галузі управління тощо.

Позивач вказує на те, що він надав достатньо документів, які підтверджують його освіту та кваліфікаційний рівень для зайняття запропонованої посади, зокрема документів про навчання в Академії СБУ у 1997 році та у Національній академії СБУ у 2007 році, а також дані про наявність у нього «безпекової військової освіти», про що свідчать відповідні записи у військовому квитку.

Представники відповідача зазначили, що станом на 5.01.2024 р. ОСОБА_1 не були подані виребувані у нього документи на підтвердження відповідної освіти та кваліфікаційного рівня , а тому позивач був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Відмова роботодавця у прийнятті на роботу на конкретну посаду з причини відсутності у кандидата на вакансію відповідного освітнього рівня, достатнього практичного досвіду та навичок роботи за фахом не можна розцінювати як відмову за дискримінаційними ознаками, про що зробив відповідний правовий висновок Верховний Суд у постанові від 22.12.2021 р. у справі № 483/1615/21.

Зокрема, у постанові зазначається, що для укладення трудового договору недостатньо згоди і бажання працівника, але й потрібна згода роботодавця із урахуванням специфіки підприємства, його вимог до конкретної посади .

Відтак, суд вважає, що позивач із дотриманням вимог ч.2 ст.40 та ч.1 і 3 ст.492 КЗпПУ, наказом №4-к від 05.01.2024р. «Про кадрові питання» був звільнений з посади начальника служби безпеки за скороченням чисельності або штату працівників (п.1 ст.40 КЗпПУ).

Позивач, ставлячи вимогу про виплату ненарахованої та недоплаченої заробітньої плати, у своїй заяві посилається на те, що, починаючи з травня 2020 року , розмір його заробітної плати суттєво зменшений, його не повідомляли про підстави такого зменшення заробітної плати , а тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за період з 01.05.2020 року по 01.02.2021 року.

З приводу такої вимоги суд прийшов до наступного висновку.

На виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 року ОСОБА_1 наказом від 24.10.2023 року № 76-од внесені зміни до штатного розпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ», згідно яких з 02.02.2021 р. була відновлена посада начальника служби безпеки, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника служби безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» з 02 лютого 2021 року» з посадовим окладом і розміром місячної премії, які існували на момент скорочення посади 01.02.2021р. Рішення суду не передбачало обов`язку для відповідача здійснення підвищення посадового окладу позивача чи його перерахунку.

Згідно змісту ч.3 ст.64, ч.5 ст.65 Господарського кодексу України , ст.39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами, встановлює штатний розпис та систему оплати праці.

З наданих відповідачем відомостей посадовий оклад начальника служби безпеки знаходився в межах мінімального та максимального окладів (13 173,00 та 15 329,00 грн. відповідно) у Схемі посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців (додаток 5 Колективного договору між адміністрацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» і первинною профспілковою організацію ДП «ЛДАРЗ (із внесеними змінами станом на 26 жовтня 2023 року). Нарахована заробітна плата начальника служби безпеки за виконану місячну норму праці (часу) не нижча від встановленого законодавством мінімального рівня, оскільки відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі в 2023 році - 6 700,00 грн. Надбавка за вислугу років, яка нараховувалась на час звільнення позивача в 2021 році, відмінена в Колективному договорі.

Представник відповідача зазначив, що з 01.02.2021 року посада начальника служби безпеки була виведена із штатного розпису та вилучена із Колективного договору, у зв`язку із чим цим розмір окладу такої неіснуючої посади не збільшувався, як і будь-якої іншої неіснуючої на підприємстві посади.

Зважаючи на таке, вимогу позивача про стягнення з ТОВ «Львівський авіаційний завод ЛДАРЗ» на його користь не нарахованої з 01.11.2023р. та невиплаченої заробітної плати суд вважає необгрунтованою та такою, що до задоволення не підлягає.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про те, що внаслідок незаконного звільнення йому заподіяно моральної шкоди в розм ірі 20 000 грн., суд приходить до висновку, що така не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

Частиною 1 ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, у зв`язку із тим, що в ході судового розгляду позивачем не доведено протиправність його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди в ході судового розгляду не встановлено, суд прийшов до переконання , що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за період з 18.08.2023р. до 01.11.2023р суд прийшов до наступного висновку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року позивача поновлено на посаді начальника служби безпеки Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» з 02 лютого 2021 року.

Як пояснив позивач ,у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Львівського апеляційного суду про його поновлення на роботі негайно, він звернувся до відповідача з листом від 21.08.2023 щодо часу і дати його виходу на роботу. На цей лист позивач лише 31.10.2023 р. отримав лист-відповідь № 15-21/10030 від 24.10.2023 р., у якому відповідач повідомив позивача про те, що наказом директора ТОВ «ЛДАРЗ» від 24 жовтня 2023 року № 238-К на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року його поновлено на посаді начальника служби безпеки з 02 лютого 2021 р. та запропоновано приступити до роботи наступного робочого дня після отримання цього листа. Оскільки даний лист позивач отримав 31 жовтня 2023, то він приступив до роботи 01 листопада 2023 р.

Суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на те, що після отримання постанови Львівського апеляційного суду від 17.08.2023 року у справі №466/1685/21 ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» 05.09.2023р. звернулось до апеляційного суду із заявою про роз`яснення вказаної постанови .Після отримання ухвали Львівського апеляційного суду від 23.10.2023р. у справі №466/1685/21 відповідачем невідкладно видано наказ №238-к від 24.10.2024р., яким позивача з 02.02.2021р. поновлено на посаді начальника служби безпеки та листом №15-21/10030 від 24.10.2023р. повідомлено позивача про необхідність прибуття на роботу

Окрім цього, представники відповідача у судовому засіданні зазначили, що позивач 18.08.2023 р. після рішення суду повинен був сам з`явитись на роботу і приступити до виконання своїх обов`язків, оскільки зміст рішення суду йому був відомий, однак позивач з 18.08.2023р. до 01.11.2023р., без поважних на те причин, фізично не прибув у ТОВ «ЛДАРЗ» з метою поновлення на роботі на виконання вимог постанови, хоча відповідач не чинив перешкод у поновленні позивача на роботі у зв`язку з його фізичним неприбуттям у ТОВ «ЛДАРЗ» у період з 18.08.2023р. до 01.11.2023р., що підтверджується листом №15-21/11763 від 11.12.2023р. у відповідь на заяву позивача від 10.11.2023р.

Відповідно до ч.8 ст.235 КЗпПУ рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відтак, позивач на виконання рішення Львівського апеляційного суду повинен був бути поновлений на роботі відповідачем та приступити до виконання своїх обов`язків вже 18.08.2024р. Звернення відповідача із заявами про роз`яснення рішення жодним чином не зупиняють виконання рішення суду. Рішення суду не було вконано вчасно з вини ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» , а не з вини позивача. Суд приймає до уваги покликання позивача про те, що без наказу про його поновлення на роботі, він не міг бути допущений до робочого місця , оскільки підприємство є режимним об`єктом, і офіційної підстави для того, щоб приступити до виконання своїх обов`язків , у нього не було.

Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

ВІдповідно до наданого відповідачем розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з 18.08.2023 р. по 31.10.2023 р. ,виходячи із розміру посадового окладу та прем`ї , становить :серпень - 5999,65 грн, вересень 1 4989,13 грн, жовтень - 16548,00 грн., а всього до виплати позивачу підлягає сума 37532,78 грн.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі у справах простягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначила, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першоїстатті 5 Закону України «Про судовий збір», з зазначених підстав судовий збір за позовну вимогу про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу стягненню з позивача не підлягає.

Керуючись ст.ст.3-13, 43, 49, 55, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» в користь ОСОБА_1 37 532 /тридцять сім тисяч п`ятсот тридцять дві/ грн. 78 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

У задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 06.02.20 25 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ», , місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Авіаційна, 3.

Суддя Г. Б. Білінська