Справа № 487/4471/23
Провадження № 2/487/117/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участі секретаря Радченко К.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Євтушенко Алла Миколаївна про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Євтушенко Алла Миколаївна, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 27.05.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Євтушенко А.М. та зареєстрований в реєстрі №412.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вони із відповідачем отримали у спадщину квартиру за адресою АДРЕСА_1 по 1/2 частці. 27.05.2021 року відповідач подарував ОСОБА_4 1/2 частки у праві спільної часткової власності на вищезазначену квартиру. Позивач вважає, що волевиявлення відповідача, його брата, не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що обґрунтовується тим, що відповідач є психічно хворою людиною. Крім того у відповідача з обдарованою відсутні будь-які соціальні зв`язки, тобто фактично ОСОБА_4 з відповідачем є незнайомими людьми.

14.08.2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

09.11.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі.

22.04.2024 року призначити по справі судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено.

31.05.2024 року провадження по справі поновлено.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позові.

Представник позивача адвокат Нечай О.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідач подарував квартиру ОСОБА_4 , але чим він керувався не відомо, оскільки позивач не знайомий із ОСОБА_4 . У відповідача присутнє психічне порушення, про що є довідка. Сплатити вартість судово-психіатричної експертизи у позивача немає можливості.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона близько 20 років знайома з позивачем. Їй відомо, що у позивача є брат ОСОБА_6 , якій зловживає спиртними напоями та не може усвідомлювати свої дії, веде себе агресивно. Також пояснила, що вона була в гостях сторін та була свідком того, як відповідач погрожував позивачу та вимагав, щоб він звільнив квартиру.

Треті особи, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Євтушенко Алла Миколаївна до судового засіданні не з`явились, про час, дату та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, а тому, зважаючи на п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, судове засідання було проведено за відсутності третіх осіб.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Частиною1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами пунктів 1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що волевиявлення відповідача, його брата, не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що обґрунтовується тим, що відповідач є психічно хворою людиною.

За загальним правилом діючого цивільного законодавства встановлена презумпція дійсності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стороною позивача визначено підставу недійсності оспорюваного в даному судовому провадженні договору - статті 229, 230 ЦК України.

Частиною 1 ст.229 ЦПК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

В судовому засіданні встановлено, що 26.05.2021 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Некрасосою Ю.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на спадщину на 1/2 (одну другу) квартири АДРЕСА_2 .

Позивачу ОСОБА_3 1/2 квартири АДРЕСА_2 належить на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Некрасосою Ю.В. 16.01.2018 року.

27.05.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Євтушенко А.М., за реєстровим №412, згідно якого відповідач ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 1/2 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.626, ст.629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

З оспорюваного договору вбачається, що відповідач ОСОБА_3 підтверджує ознайомлення з вимогами чинного цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

Як вбачається з пункту 9 оспорюваного договору дарування, сторони стверджують, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами; договір укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь якого застосування фізичного чи психологічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору.

Згідно пункту 14 договору сторони за цим Договором свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається, а саме, статей 182, 334, 640, 717-728, 744-757, 1233-1257, 1302-1308 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації прав на нерухомість, моменту набуті права власності за договором, моменту укладання договору, поняття і форми договору дарування, прав та обов`язків сторін за договором, правові наслідки укладання договору дарування і відмінність договору дарування від договору довічного утримання (догляду), спадкового договору та умови укладання заповіту, а також зміст статей 57-65, 97 Сімейного кодексу України щодо особистої та спільної власності на майно подружжя і право визначення у шлюбному договорі правового режиму майна, статей 174, 179 Податкової о кодексу України щодо порядку оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийнятні ним у дарунок об`єктів нерухомого майна та порядку подання річної декларації про майновий стан і доходи, ст.152 Житлового кодексу України щодо порядку проведення переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові, ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей щодо захисту прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень, вимоги Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (зі змінами), ст.ст.2 -4. 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, їм нотаріусом роз`яснено, і питань, які залишилися б нез`ясованими і незрозумілими для них, немає.

Нотаріусом в договорі дарування засвідчено, що дієздатність відповідача ОСОБА_3 перевірено.

Дієздатність фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Вказані документи підтверджують вік особи. Також перевірка дієздатності фізичної особи проводиться на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності цієї особи усвідомлювати значення нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Ухвалою суду від 14.08.2023 витребувано з КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» відомості щодо перебування на обліку та лікуванні ОСОБА_3 із зазначенням діагнозу та строку перебування.

На виконання ухвали суду від 27.09.2023 до суду надійшло повідомлення в.о. КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Кондратєнкова О., згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11 разів лікувався у стаціонарних відділеннях КНП «МОЦПЗ» МОР (м. Миколаїв, вул. 2 Екіпажна, 4). Останній раз з 26.01.2020 року по 17.02.2020 року. Діагноз: «Помірна розумова відсталість з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю». Та двічі перебував на стаціонарному лікуванні у Відділі спеціальної психіатричної допомоги КНП «МОЦПЗ» МОР (с. Сапетня, Миколаївська область) з 23.06.2021 по 28.03.2022 та з 29.03.2022 по 31.03.2022 з діагнозом «Помірна розумова відсталість з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю». Станом на 18.09.2023 року на стаціонарному лікуванні не перебуває.

Ухвалою суду від 22.04.2024 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу, для проведення експертизи експерту направлено матеріали справи.

29.05.2024 на адресу суду надійшли матеріали справи разом із клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та повідомленням про необхідність оплати експертизи.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що позивач немає змоги сплатити вартість проведення експертизи.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доказів того, що ОСОБА_7 на час укладення оспорюваного договору дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначено, що: підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, системний аналіз положень законодавства України, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.76-81 ЦПК України, на підтвердження тих обставин, що волевиявлення відповідача не було вільним на не відповідало його внутрішній волі через психічну хворобу під час укладення спірного договору.

Суд приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування сторони узгодили основні умови, зокрема і природу договору дарування та його наслідки. Підписавши оспорюваний договір, відповідач ствердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також відповідач підтвердив розуміння та усвідомлення значення своїх дій.

При нотаріальному посвідченні вказаного вище правочину відповідач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких доказів, що під час укладення спірного договору волевиявлення відповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі позивачем не надано.

Одночасно, судом не встановлено будь-яких порушень з боку нотаріуса при нотаріальному посвідченні спірного договору та/або особистої зацікавленості з боку нотаріуса, договір посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідало їхнім інтересам, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідали реальній домовленості сторін, договір не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, а також, що нотаріусом роз`яснювались наслідки недійсності правочину, зокрема, положення ст.ст.215-236 ЦК України.

Оскільки при укладенні договору дарування волевиявлення відповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, при цьому у відповідача була відсутня помилка щодо обставини, які має істотне значення, а саме, щодо природи правочину, суд вважає, що підстави, передбачені ст.ст. 203, 229,230 ЦК України для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, відсутні.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню і сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Євтушенко Алла Миколаївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Треті особи:

ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Приватний нотаріус Євтушенко Алла Миколаївна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 14 лютого 2025 року.

Суддя: Гаврасієнко В.О.