Номер провадження: 22-ц/813/1756/25
Справа № 2-4942/10
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року, ухвалену у складі судді Домусчі Л.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник Сабліна Юлія Сергіївна, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 2-4942/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ТОВ ФК «Вектор Плюс») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

В провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебувала справа за позовом ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступниками якого є ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09.12.2010 року позов ПАТ «УкрСиббанк» - задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №1557-08 ПОУ Н від 18.04.2006 року в розмірі 2 150 733,50 грн.; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №0 від 10.08.2006 року в розмірі 1 162 544,43 грн.; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №0 від 15.12.2006 року в розмірі 1 218 019,39 грн. та судові витрати у вигляді державного мита в розмірі 1 700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., а разом 4 533 117,32 грн.

19.04.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Сабліна Ю.С. звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по зазначеній справі.

В обґрунтування заяви зазначено, що на виконання заочного рішення від 09.12.2010 було видано виконавчі листи, та на виконанні у Другому Приморському ВДВМС м.Одеси ПМУ МЮ (м.Одеса) перебуває виконавче провадження ВП №55621756, за яким боржником є ОСОБА_1 , та стягувачем на теперішній час ТОВ ФК «Вектор Плюс».

Відповідно до довідки Другого Приморського ВДВС, з ОСОБА_1 станом на 04.10.2023 року стягнуто 81 930,83 грн. ОСОБА_1 є поручителем та фактично несе тягар невиконання кредитних зобов`язань, взятих на себе ОСОБА_2 .

Рішенням державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Сурай Д.Ю. №49707659 від 15.11.2019 року про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, а саме 6-ти кімнатної квартири АДРЕСА_1 , право власності на зазначений майно було зареєстровано за ТОВ ФК «Вектор Плюс».

Вважає, що на теперішній час виконується і рішення у справі №2-4942/10 за виконавчим документом, і предмет іпотеки реалізовано тим позасудовим шляхом, за яким неможливо вимагати будь-яких інших платежів за виконавчими документами в силу ст.36 Закону України «про іпотеку».

Проте, з ОСОБА_1 продовжують стягувати кошти у рамках виконавчого провадження, що в свою чергу вже призвело до подвійного стягнення коштів за одним і тим же зобов`язанням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 рокузаяву представника ОСОБА_1 адвоката Сабліної Юлії Сергіївни про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що іпотекодержатель ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки від 15.12.2006 року, та зареєстрував15.11.2019 року за собою право власності на передане в іпотеку нерухоме майно у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання правовідносин на підставі договору.

Отже, унаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, припинились зобов`язання за кредитними договорами, виконання яких забезпечувалось іпотечним договором.

Тому здійснене стягувачем позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього припиняє виконання зобов`язання боржника за договором, за невиконання яких було стягнуто заборгованість у цивільно-правовому спорі та видано виконавчий лист.

При цьому правильність вирішення заяви боржника про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, не залежить від встановлення тих обставин, чи відбулося повне погашення боргу за рахунок вартості іпотечного майна, набутого стягувачем (іпотекодержателем) у власність у позасудовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення заяви представника ОСОБА_1 адвоката Сабліної Ю.С. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвалу суду першої інстанції винесено з порушенням матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до норм чинного законодавства України та практики Верховного Суду, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

У даному випадку основне зобов`язання забезпечено декількома способами - іпотекою нерухомого майна та порукою фізичних осіб.

Відтак, підстави для припинення зобов`язання ОСОБА_1 як поручителя відсутні.

Крім того, позасудове врегулювання мало місце тільки за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року, при цьому таке позасудове врегулювання на даний час оскаржується боржником в суді.

Судом першої інстанції не враховано, що за таких обставин відсутні будь-які законні підстави для припинення зобов`язання ОСОБА_1 як поручителя.

Щодо явки сторін

Представники сторін з`явились до суду та надали суду свої пояснення по справі.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ТОВ ФК «Вектор Плюс») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №2-4942/10).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09.12.2010 року позов ПАТ «УкрСиббанк» - задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №1557-08 ПОУ Н від 18.04.2006 року в розмірі 2 150 733,50 грн.; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №0 від 10.08.2006 року в розмірі 1 162 544,43 грн.; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №0 від 15.12.2006 року в розмірі 1 218 019,39 грн. та судові витрати у вигляді державного мита в розмірі 1 700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн., а разом 4 533 117,32 грн.

28.01.2011 року представник АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа. Представником Банку було отримано виконавчий лист виданий 07.02.2011 року Приморським районним судом м. Одеси.

Ухвалою суду від 12.05.2011 року виправлено описку, допущену у рішенні Приморського районного суду від 09.12.2010 року.

Представник АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа. 24.06.2011 року представником Банку було отримано виконавчий лист виданий Приморським районним судом м. Одеси 22.06.2011 року.

Ухвалою суду від 25.02.2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №2-4942/10 виданого Приморським районним судом м.Одеси 22.06.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 15.112.2006 року, з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою суду від 06.02.2017 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк», поновлено пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчих листів Приморського районного суду м.Одеси по справі №2-4942/10, та видано дублікати виконавчих листів на виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09.12.2010 року по справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 533 117,32 грн.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року у задоволені подання Другого Приморського ВДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою суду від 12.02.2020 року замінено стягувача з виконання рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 грудня 2010 року по справі №2-4942/10, а саме: з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», , місцезнаходження: 04073, м.Київ, просп.Степана Бандери, 28-А, в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором №0 від 10.08.2006 року у розмірі 1 162 544,43 грн.

В іншій частині заяви ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 03.09.2021 року замінено стягувача у справі №2-4942/10 з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині кредитного договору №0 від 10.08.2006 року (первісний номер №1557-08 ПОУ Н) від 18.04.2006 року в розмірі 2 150 733,50 грн., кредитного договору №0 від 15.12.2006 року в розмірі 1 218 019,39 грн.

19.04.2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Сабліна Ю.С. звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якій зазначено, що на виконання заочного рішення від 09.12.2010 року було видано виконавчі листи, та на виконанні у Другому Приморському ВДВМС м.Одеси ПМУ МЮ (м.Одеса) перебуває виконавче провадження ВП №55621756, за яким боржником є ОСОБА_1 , та стягувачем на теперішній час ТОВ ФК «Вектор Плюс». Відповідно до довідки Другого Приморського ВДВС, з ОСОБА_1 станом на 04.10.2023 року стягнуто 81 930,83 грн. ОСОБА_1 є поручителем та фактично несе тягар невиконання кредитних зобов`язань, взятих на себе ОСОБА_2 . Рішенням державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Сурай Д.Ю. №49707659 від 15.11.2019 року про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, а саме 6-ти кімнатної квартири АДРЕСА_1 , право власності на зазначений майно було зареєстровано за ТОВ ФК «Вектор Плюс». Вважає, що на теперішній час предмет іпотеки реалізовано позасудовим шляхом, та одночасно виконується і рішення у справі №2-4942/10 за виконавчим документом про стягнення заборгованості, а тому неможливо вимагати будь-яких інших платежів за виконавчими документами в силу ст.36 Закону України «про іпотеку». Проте, з ОСОБА_1 продовжують стягувати кошти у рамках виконавчого провадження, що в свою чергу вже призвело до подвійного стягнення коштів за одним і тим же зобов`язанням.

З відповіді Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ПМУ МЮ (м.Одеса) від 04.10.2022 року вбачається, що на примусовому виконанні у Відділі перебуває ВП №55621756 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м.Одеси 23.03.2017 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 4 533 117,32 грн. Станом на 04.10.2022 року стягнуто борг у розмірі 81 930,83 грн.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору №0 від 15.12.2006 року, а саме, неповерненням заборгованості, новий кредитор ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернуло стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , та 13.11.2019 року набуло право власності на спірне нерухоме майно. Зазначене підтверджується запереченнями ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 23.05.2021 року, вбачається, що рішенням державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Сурай Д.Ю. №49707659 від 15.11.2019 року про державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (а.с.92-94 т.3).

Заявник ОСОБА_1 у своїй заяві зазначає, що ОСОБА_2 надав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку в рахунок забезпечення споживчого кредиту від 18.04.2006 року №1557-08 ПОУ Н. Також є договір поруки від 18.04.2006р., укладений з ОСОБА_1 .

Проте в матеріалах справи відсутній договір іпотеки в забезпечення даного кредитного договору.

Не погоджуючись з рішенням державного реєстратора, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», Державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Сурай Д.Ю. (справа №522/9394/21), в якому просить скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №34172504, зареєстрований 13.11.2019 року державним реєстратором, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу), про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Також просив встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого рішення суду, після набрання законної сили, є підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 . До теперішнього часу рішення по даній справі не ухвалено.

В подальшому, на підставі договору купівлі продажу №1371 від 23.11.2022 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Також, з вищевказаної довідки вбачається, що власниками спірної квартири на теперішній час є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу від 22.03.2023 року (по 1/2 частки квартири).

Крім того, 03.05.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір.

Відповідно до ч.1 ст.432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як встановлено, спірні правовідносини про стягнення заборгованості виникли з невиконання ОСОБА_2 зобов`язань з повернення грошових коштів за Кредитними договорами №1557-08 ПОУ Н від 18.04.2006 року в розмірі 2 150 733,50 грн.; №0 від 10.08.2006 року в розмірі 1 162 544,43 грн.; та №0 від 15.12.2006 року в розмірі 1 218 019,39 грн.

При цьому виконання зобов`язань за Кредитним договором №0 від 10.08.2006 року було забезпечено Договором іпотеки від 10.08.2006 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.52-54).

Виконання зобов`язань за Кредитним договором №0 від 15.12.2006 забезпечувалось договорами іпотеки від 15.12.2006 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , відповідно до яких іпотекодавець передав в іпотеку нежитлове приміщення горище за адресою: АДРЕСА_3 , та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.74- 76, 77-79).

Іпотекою забезпечувалось в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань ОСОБА_2 за кредитними договорами.

Представник заявника зазначає та представник стягувача визнаю факт, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернуло 15.11.2019р. стягнення на предмет іпотеки тобто а саме, квартиру АДРЕСА_1 в рахунок невиконання судового рішення по справі №2-4942/10,в позасудовому порядку та набуло право власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином заявник є поручителем за кредитом від 18.04.2006р. та від 10.08.2006р.

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вказує, що визнало 13.11.2019 за собою право власності на квартиру за договором іпотеки в рахунок невиконанням умов кредитного договору №0 від 15.12.2006 року, а саме, неповерненням заборгованості.

Задовольнивши заяву, суд першої інстанції зазначив, що іпотекодержатель ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки від 15.12.2006 року, та зареєстрував15.11.2019 року за собою право власності на передане в іпотеку нерухоме майно у рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання правовідносин на підставі договору.

Отже, унаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, припинились зобов`язання за кредитними договорами, виконання яких забезпечувалось іпотечним договором.

Тому здійснене стягувачем позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього припиняє виконання зобов`язання боржника за договором, за невиконання яких було стягнуто заборгованість у цивільно-правовому спорі та видано виконавчий лист.

При цьому правильність вирішення заяви боржника про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, не залежить від встановлення тих обставин, чи відбулося повне погашення боргу за рахунок вартості іпотечного майна, набутого стягувачем (іпотекодержателем) у власність у позасудовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення заяви представника ОСОБА_1 адвоката Сабліної Ю.С. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Проте з вказаним висновком не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.

Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Колегія суддів вважає, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Колегія суддів вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою, а інша особа повинна виконати це зобов`язання на вимогу кредитора.

За змістом зазначеної норми зобов`язання боржника може бути ним покладено на іншу особу, однак передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника в зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії.

ЦК України також передбачає, що у випадку виконання іншої особою зобов`язань божника до неї переходить право вимоги кредитора до боржника (частина перша статті 512 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що законодавець розрізняв наслідки досудового врегулювання шляхом звернення стягнення на підставі іпотечного договору, стороною якого є боржник, та інших забезпечувальних договорів, стороною яких є інша особа.

В разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

При цьому апеляційний суд наголошує, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Дана позиція узгоджується з висновком висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2022 у справі №761/36873/18.

Апеляційний суд зазначає, що чинне законодавство не обмежує право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання є додатковим (акцесорним), а не альтернативним основному. Реалізація особою права на захист певним способом не може залежати від застосування нею інших способів правового захисту.

Системний аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку, що їхнє обмежене тлумачення у вигляді припинення основного зобов`язання внаслідок звернення стягнення на один із предметів забезпечення за наявності інших забезпечень та, при цьому, неповному задоволенні вимог кредитора є несумісним з призначенням інституту забезпечення виконання зобов`язань, його правовою природою і сутністю та суперечить принципам розумності, пропорційності і рівності сторін, адже фактично позбавляє юридичного сенсу законодавчі приписи, якими передбачено право кредитора забезпечити виконання основного зобов`язання за рахунок кількох предметів іпотеки та інших способів забезпечення зобов`язання відповідно до умов кредитних договорів у разі, якщо можливість реалізації таких способів забезпечення не вичерпана.

Тобто буквальне застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції можливе виключно у тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене іпотекою і за усіма такими договорами іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки чи декількома способами забезпечення, але на реалізацію таких способів припинився строк звернення стягнення.

У разі якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобовязання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін.

Отже у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Вказаний висновок узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі №446/229/20.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства України та практики Верховного Суду, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

У даному випадку основне зобов`язання забезпечено декількома способами - іпотекою нерухомого майна та порукою фізичних осіб.

Відтак, підстави для припинення зобов`язання ОСОБА_1 як поручителя відсутні.

Крім того, позасудове врегулювання мало місце тільки за кредитним договором № 0 від 15.12.2006 року, при цьому таке позасудове врегулювання на даний час оскаржується боржником в суді.

Також апеляційний суд зазначає, що відповідно до оригіналу звіту про оцінку майна від 11 листопада 2019 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ОЦІНКИ», вартість нежилого приміщення - горища, за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Грецька, будинок №50 склала 244 421,00 грн. (двісті сорок чотири тисячі чотириста двадцять одна грн. 00 коп.)

Згідно оригіналу звіту про оцінку майна від 11 листопада 2019 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ КОНСАЛТИНГОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ОЦІНКИ», вартість квартири, загальною площею 156,10 м.кв., за адресою: АДРЕСА_2 склала 1 959 132 грн. (один мільйон дев`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч сто тридцять дві грн. 00 коп.). Відтак, загальна вартість об`єктів іпотеки на час набуття на них права власності ТОВ ФК «Вектор Плюс» в позасудовому порядку склала 1 959 132,00 грн. + 244 421,00 грн. = 2 203 553,00 грн.

Щодо наданих звітів стороною позивача, апеляційний суд не бере їх до уваги, оскільки вони виконані зі значним проміжком часу від дати здійснення переоформлення нерухомого майна та не надано оригіналу звіту.

Таким чином судова колегія вважає що у виниклих правовідносинах у повному обсязі договора не виконані борг не погашено.

Судом першої інстанції вказані обставини не було враховано, що за таких обставин відсутні будь-які законні підстави для припинення зобов`язання ОСОБА_1 як поручителя.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , від імені якого діє представник Сабліна Юлія Сергіївна, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 2-4942/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ТОВ ФК «Вектор Плюс») до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 лютого2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова