Справа № 454/1266/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/2053/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: ОСОБА_1 , представника АТ КБ "ПриватБанк" Деркач О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року у справі за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час АТ КБ «ПриватБанк») звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 22 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CGH0GK00240208, згідно якого останній було надано кредит в сумі 22 500 євро на термін до 21 липня 2015 року.

Банк свої зобов`язання виконав належним чином надавши ОСОБА_2 кредитні кошти.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року між Банком та ОСОБА_1 , у той же день (22.07.2005 року) було укладено договір поруки згідно якого ОСОБА_1 поручався перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`зань щодо повернення кредитних коштів.

ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконала та допустила заборгованість, яка станом на 09 квітня 2015 року становила 76 313,89 євро, яка складається з наступного:

18608,38 євро заборгованість за кредитом;

20215,03 євро заборгованість по процентах за користування кредитом;

34493,48 євро пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань.

У серпні 2018 року позивач свої вимоги уточнив і в остаточній редакції на підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року в сумі 62067,33 євро, яка станом на 06 серпня 2018 року, складається з наступного:

15204,38 заборгованість за кредитом;

34065,46 євро заборгованість по відсотках за користування кредитом;

3159,49 євро заборгованість по комісії за користування кредитом;

9638,49 євро пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (т.1 а.с.3-4;71-73).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість в розмірі 62067, 33 євро, що за курсом 31.39 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.08.2018 року складає 1948293,49 грн. станом на 06 серпня 2018 року за кредитним договором № CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року, яка складається з наступного:

- 15204,38 євро - заборгованість за кредитом, тіло кредиту;

-34065,46 євро - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-3159,00 євро- заборгованість по комісії за користування кредитом;

-9638,49 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 гривні.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що аналіз норм ч.1 ст.1048, ч.1 та ч.1 ст.1049 свідчить про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 22 липня 2015 року є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Згідно вимог 258 ЦК України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Відтак пеня нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що у в жовтні 2008 році Банк звернувся до нього як до поручителя з вимогою про дострокове погашення заборгованості, цим самим змінив умови виконання договору, а також повинен був зупинити будь які нарахування. У той же час, банк продовжував безпідставно нараховування ще до 2018 року, тобто, ще три роки після закінчення терміну договору, який закінчився 21 липня 2015 року.

При вирішенні спору просив застосувати ст.559 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення боргу солідарно з нього як з поручителя, оскільки банк підвищив розмір процентної ставки без його згоди як поручителя

У разі, якщо суд вважатиме позовні вимоги доведеними, то просить відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України застосувати позовну давність до вимог позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника АТ КБ "ПриватБанк" Деркач О.В. на їх заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення із наступних підстав.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції погодився з розрахунком банку щодо заборгованості ОСОБА_2 (боржника) та ОСОБА_1 (поручителя) станом на 06 серпня 2018 року за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 в сумі 62067,33 євро, яка складалася із: заборгованості за тілом кредиту (15204,38 євро), заборгованості по відсотках за користування кредитом (34065,46 євро), заборгованості за комісією за користування кредитом (3159 євро), пеня (9638 євро), та стягнув зазначену заборгованість з відповідачів солідарно.

Із наведеним судом першої інстанції розрахунком суми заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» його висновками та мотивами про задоволення позову в повному обсязі погодитися не можна із наступних підстав.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1054 УК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.1 ст. ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 22 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CGH0GK00240208, згідно якого останній було надано кредит в сумі 22 500 євро на термін до 21 липня 2015 року (т.1 а.с.12)

Банк свої зобов`язання виконав належним чином надавши ОСОБА_2 кредитні кошти, що підтверджується ордером розпорядження №1758 від 22 липня 2005 року (т.1 а.с.155).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , у той же день (22.07.2007 року) було укладено договір поруки згідно якого ОСОБА_1 поручався перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`зань щодо повернення кредитних коштів (а.с.10-11).

ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконала та допустила заборгованість.

Відповідальність боржника і поручителя за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року є солідарною.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 припинення поруки відносно нього на підставі ст.559 ЦК України не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання.

Доказів зміни зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності матеріали справи не містять.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у в жовтні 2008 році банк звернувся до нього як до поручителя з вимогою про дострокове погашення заборгованості, цим самим змінив умови виконання договору, а тому повинен був зупинити будь які нарахування.

В матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_1 від 29 жовтня 2008 року на ім`я директора Червоноградської філії «ПриватБанк» про те, що цією розпискою він зобов`язується погасити боргові кредити оформлені на нього та ОСОБА_2 у філії банку до 24 листопада 2008 року.

Також цією розпискою він нібито надав право банку реалізовувати своє майно яке належить йому та дружині (т.1 а.с.222).

Однак така розписка не свідчить про те, що банк звертався до нього у цей час із вимогою достроково погасить кредит за договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року, а сам ОСОБА_3 виявив реальне бажання погасити вказану заборгованість.

У рішенні Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2015 року у справі №454/2898/14-ц також має місце посилання на розписку ОСОБА_1 від 29 жовтня 2008 року про його намір добровільно погасить заборгованість, однак це також не можна вважати вимогою банку про зміну строку кредитування та необхідність дострокового погашення заборгованості ОСОБА_1 з листопада 2008 року за вказаним кредитним договором.

Тому не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про сплив терміну дії договору поруки між ним і банком 29 грудня 2013 року (п`ять років після пред`явлення вимоги банку про дострокове погашення заборгованості), та відмову в позові за спливом строку позовної давності (ст.267 ЦК України)

Згідно наявного розрахунку банку, станом на 06 серпня 2018 року, заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за тілом кредиту згідно договору №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року становить 15204,38 євро.

Вказана сума є безспірною і підлягає стягненню з боржника і поручителя солідарно.

Щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом то колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1ст.1048 та ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливувизначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у с праві №202/4494/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, від 05 березня 2023 року у справі №910/4518/16.

Як зазначено у п. 91. постанови Великої Палати Верховного Суду 05 березня 2023 року у справі №910/4518/16 - «припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України».

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, то Велика Палата Верховного Суду 05 березня 2023 року у постанові від 05 березня 2023 року зазначила наступне: «особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

В справі що переглядається позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості на підставі ст.625 ЦК України (три проценти річних від простроченої суми), таких вимог немає у позовній заяві банку від 18 травня 2015 року та уточнених вимогах від 27 серпня 2018 року ані в розрахунках сум заборгованості (т.1 а.с.12-16;74-79).

Банк продовжував нараховувати відповідачам відсотки за користування кредитом (ст.1048 ЦК України) як до 21 липня 2015 року так і після вказаної дати.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена АТ КБ «ПриватБанк» вимога в частині стягнення з відповідачів заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 22 липня 2015 року по 06 серпня 2018 року, є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Як встановлено вище, станом на 09 квітня 2015 року заборгованість відповідачів по процентах за користування кредитом становила 20 215,03 євро. Вказана сума підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Щодо нарахування комісії за користування кредитом в сумі 3159 євро, то такі вимоги банку не підлягають до задоволення з наступних підстав.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Умовами кредитного договору (пункт 6.2) передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку якщо кредит надається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Таким чином, зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

У даній справі п.1.1. кредитного договору №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року про сплату позичальником комісії за касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданного кредиту щомісяця в період сплати є нікчемним в силу закону і стягненню зазначена сума не підлягає.

Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договром.

Банк в уточнених позовних вимогах від 27 серпня 2018 року визначив таку в сумі 9638,49 євро (т.1 а.с.72).

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд враховує складне матеріальне становище ОСОБА_2 1951 року народження та ОСОБА_1 1965 року народження які не можуть повернути отриманий кредит через відсутність постійного заробітку, знецінення української валюти до курсу євро в період з 2005 року по даний час. Тому колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір пені до 2000 євро, що відповідає критерію розумності, виваженості і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням зазначеного, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року скасуванню, на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року в сумі 37 419, 41 євро, яка складається з наступного:

- 15204,38 євро - заборгованість за кредитом;

- 20 215, 03 євро - заборгованість по процентах за користування кредитом;

- 2 000 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" по 1096 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.