КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5747/2025 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бєлашко Олександри Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі від 09.01.1975 до 30.01.1992 року.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_1 30.01.1992 року їх шлюб було розірвано з формальних причин, а саме, для поліпшення житлових умов.

Як до, так і після розірвання шлюбу вони постійно проживали однією сім`єю, підтримували шлюбно-сімейні стосунки, спільно вели домашнє господарство, виховували дітей, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, ходили в гості та запрошували гостей до себе і жодних дій щодо намагання розподілу сумісно нажитого майна не вживали, що свідчило про відсутність наміру фактично припиняти шлюбні відносини. Після юридичного оформлення розлучення продовжували спільно проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , знайомі та родичі не знали про факт розірвання їх шлюбу.

У 2005 році вона разом із померлим чоловіком прийняли рішення про необхідність поліпшення житлових умов і придбання нової квартири, шляхом інвестування коштів у будівництво. 26.12.2005 року ОСОБА_4 уклав договір з ТОВ «Фінансова компанія «ПрімІнвест» про участь у Фонді фінансування будівництва, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_2 . За їхні спільні заощадження померлий чоловік здійснив платежі: 23.02.2006 року в сумі 84 852, 60 гривень; 03.07.2006 року - 42 279, 32 гривні; 18.12.2006 року - 107 514, 00 гривен; 14.03.2007 року - 114 030, 00 гривен; 10.05.2007 року - 137 379, 00 гривен; 10.08.2007 року - 267 294, 50 гривен. Будівництво придбаної квартири в новобудові було закінчено в 2008 році і 17.12.2008 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Стверджувала, що зазначена квартира придбана за їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Ту обставину, що вона, ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_4 від 1976 року до 1992 рік перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, а від 1992 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і позивачка підтверджує тим, що під час будівництва спірної квартири і після вони з ОСОБА_4 проживали в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що чоловік був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю підтверджується актами про фактичне проживання, поштовою кореспонденцією, яку померлий отримував на своє ім`я за їхнім спільним місцем проживання, відомостями викладеними в телефонних довідниках, копією особистого листка по відділу кадрів, виписками з історії хвороби тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 раптово помер. Організація та витрати на його поховання здійснені за рахунок її коштів. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина і відповідачі по справі, їх спільні діти, є спадкоємцями. Після смерті чоловіка саме вона продовжує дбати про цю квартиру, нести витрати на її утримання тощо.

Встановлення факту має для неї юридичне значення, оскільки вона має намір визначити власну частку у спільно нажитому майні подружжя. Будь-якої домовленості між нею та померлим чоловіком щодо визначення часток у спільному майні не існувало. Зазначена квартира придбана під час її спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за їхні спільні кошти, а тому вважає, що право власності на частину спірної квартири може бути визнане за нею.

Позивачка ОСОБА_2 просила: встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу від 01.01.2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 (дня його смерті); визнати квартиру АДРЕСА_4 , жилою площею 45,30 кв.м., загальною площею 89,00 кв.м. спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , жилою площею 45,30 кв.м., загальною площею 89,00 кв.м.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_4 спільним сумісним майном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 право власності на частки квартиру АДРЕСА_4 .

В апеляційній скарзі адвоката Бєлашко О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нове рішення яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять ухвали суду про виклик в судове засідання свідків в порушення вимог ст.91 ЦПК України,

Судом не було попереджено зазначених осіб про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду, суд не повинен був в силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України брати покази цих свідків до уваги як докази.

Вважає, що з огляду на те, що судом не встановлено факт спільного проживання, і сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, він не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Позивачем було пропущено строк на звернення до суду, оскільки про факт порушеного права позивачка знала ще 3 листопада 2010 року.

Судом однобічно і вибірково застосовано докази на користь позивача, і безпідставно відкинуто докази, які спростовували позицію позивача, що свідчить про незаконне і упереджене рішення суду.

У відзиві на апеляційною скаргу ОСОБА_2 вважає рішення Голосіївського районного суду м.Києва обгрунтованим, законним, постановленим на підставі повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин справи, надання належної правової оцінки залученим сторонами доказів, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги надуманими, бездоказованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності і обгрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 09 січня 1975 року зареєстрували шлюб і після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_7 », що підтверджено копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_8 01.09.2004 року вступила до шлюбу з ОСОБА_9 і після реєстрації шлюбу її прізвище « ОСОБА_10 ».

30 січня 1992 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано у в/ЗАГС ІНФОРМАЦІЯ_6 .

26 грудня 2005 року довіритель ОСОБА_4 з однієї сторони та управитель ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест», яке здійснює діяльність із залучення коштів фізичних осіб - установників управління майном для фінансування об`єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю уклали договір №10 про участь у фінансуванні будівництва, відповідно до якого довіритель передав управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування за будівельною адресою - АДРЕСА_5 , загальною проектною площею 92,00 кв.м., житловою площею 45,20 кв.м., поверх 16, кількість кімнат 3 (а.с.49 - 51 тому №1)

27 квітня 2006 року довірителем ОСОБА_4 та управителем ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест» внесено зміни та доповнення до договору про участь у Фонді фінансування будівництва №10 від 26 грудня 2005 року, відповідно до яких за довірителем було закріплено об`єкт інвестування: будівельна адреса: АДРЕСА_2 , поверх АДРЕСА_6 , кількість кімнат - 3, проектна загальна площа - 92,0 кв.м., житлова - 45,2 кв.м., а також встановлено графік придбання довірителем вимірних одиниць об`єкту інвестування.

Крім того, 11.09.2008 року ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест» видало довідку №781 про 100% сплату вартості квартири, відповідно до якої довіритель ОСОБА_4 оплатив квартиру АДРЕСА_4 в повному обсязі на суму 733 486, 97 грн. згідно: договору №10 від 27.04.2006 року, додаткового правочину від 27.04.2006 року, додаткового правочину від 18.12.2006 року. Претензій до довірителя не має.

За даними свідоцтва про право власності, виданого 17 грудня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) посвідчено, що квартира АДРЕСА_4 , складається з 3 кімнат, жилою площею 45,30 кв.м., загальною площею 89,00 кв.м., дійсно належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Право власності зареєстровано в реєстровій книзі №576-209, за реєстровим №45609 від 24 грудня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 помер у віці 71 років.

Відповідно до правил частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правилами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, правилами статті 82 цього ж Кодексу встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

05 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири АДРЕСА_4 , її та ОСОБА_4 спільним сумісним майном, визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_4 .

Необхідність встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу обґрунтувала тим, що такий факт має для неї юридичне значення, оскільки вона бажає визначити належну їй частку у спільному нажитому майні подружжя.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що її шлюб з померлим ОСОБА_4 30.01.1992 року було розірвано формально, оскільки мали мету поліпшення житлових умов. Після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_4 продовжили проживати однією сім`єю, підтримували шлюбно-сімейні стосунки, вели спільне господарство, виховували дітей, за спільні кошти придбали нерухомість.

Відповідач ОСОБА_1 заперечив зазначені позивачкою ОСОБА_2 підстави для позову, визнав, що з 1996 року батько проживав за адресою: АДРЕСА_1 , однак ніяких подружніх стосунків з його матір`ю у них не було.

Водночас, відповідачка ОСОБА_3 визнала позов ОСОБА_2 з підстав викладених у позовній заяві, не підтвердила зазначені відповідачем ОСОБА_1 підстави в обґрунтування його заперечень на позов ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позивачка у справі ОСОБА_2 від 18.11.1975 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується відповідачами у справі, а також підтверджується даними паспорту серії НОМЕР_3 , виданого Московським РУГУ МВС України в місті Києві 28.11.1997 року на ім`я ОСОБА_2 .

За даними копії паспорту серії НОМЕР_4 , виданого Московським РУГУ МВС України в місті Києві 20.11.2001 року на ім`я ОСОБА_4 , останній з 23.11.1993 року був прописаний за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.19 тому №1).

За даними акту, складеного 19 липня 2010 року комісією у складі старшого майстра ТОВ «Квартет» ЛТД Кравчун Л.Д., майстра т/д №4 ОСОБА_11 , майстра т/д №2 ОСОБА_12 , двірника ОСОБА_13 , у присутності сусідів по сходовій клітині із квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 і ОСОБА_14 , було обстежено квартиру АДРЕСА_9 на предмет проживання в даній квартирі ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_4 проживав у зазначеній квартирі від 18.11.1975 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 по день смерті разом з дружиною ОСОБА_2 .

Також, даними акту про проживання особи, складеного 22.06.2018 року ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 - мешканцями квартир АДРЕСА_10 , засвідчено що за адресою: АДРЕСА_1 від листопада 1975 року до ІНФОРМАЦІЯ_7 фактично проживав ОСОБА_4 .

На підставі акту обстеження та свідчення сусідів по сходовій клітині ЖЕО - 106 було видано 22.06.2018 року довідку №206, відповідно до змісту якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не зареєстрований, але по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав разом із дружиною ОСОБА_2 по місцю її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та вели спільне господарство.

Як видно зі змісту поштових відправлень, що були адресовані ОСОБА_4 (одне із них 30.04.1991 року), виписки з історії хвороби №9748 ОСОБА_4 за час лікування від 18.12.1997 року до 15.01.1998 року місце проживання ОСОБА_4 значиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Телефонний довідник служб та структурних підрозділів Національного аграрного університету (видання 5-е зі змінами та доповненнями Київ-2004 та телефонний довідник Української академії аграрних наук (станом на 20.10.2003р) містять дані про домашній номер телефону ОСОБА_4 - НОМЕР_5 , яким була телефонізована квартира АДРЕСА_9 .

Виписка з історії хвороби від 09.02.2000 року на ім`я ОСОБА_2 містить дані про те, що вона дружина члена-кореспондента Української академії аграрних наук, завідуючого кафедрою Національного аграрного університету (яким був ОСОБА_4 ), а виписка з історії хвороби №948 на ім`я ОСОБА_4 за час перебування на лікуванні в клініці інституту екогігієни і токсикології від 18.12.1997 року до 15.01.1998 року містить дані про місце проживання хворого за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними особового листка по обліку кадрів, заповненого ОСОБА_4 11 жовтня 1999 року в розділі: «родинний стан вказано: жінка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; «домашня адреса і телефон» вказано - АДРЕСА_3 .

На оглянутих у судовому засіданні за участі позивачки та відповідача ОСОБА_1 світлинах зафіксовано: позивачку з померлим ОСОБА_4 за місцем проживання, на подвір`ї біля будинку в селі Лісники, зустріч ними з пологового будинку дочки та їх вітання з народженням онуки, їх прогулянки з онукою, спільне святкування родинних свят.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 працювала в КП «Фармація», обіймала посаду завідувача аптекою - підрозділу аптека №31, а також від 01 січня 2006 року перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, відповідно отримувала дохід від заробітної плати та пенсійне забезпечення.

Зокрема, ОСОБА_2 за 12 місяців 2005 року отримала заробітну плату 55 219, 15 грн., 2006 року - 46 439, 58 грн., 2007 року - 38 907, 21 грн., 2008 року - 55 822, 59 грн., пенсійного забезпечення протягом 2006 року - 14 401,20 грн., 2007 року - 16 149, 36 грн, 2008 року - 28 639, 98 грн..

ОСОБА_4 отримав заробітну плату у: 2005 році - 37 595, 49 грн., 2006 році - 45 163, 28 грн, 2007 році - 52 913, 58 грн., 2008 році - 74 618, 62 грн., 2009 році - 64 048, 37 грн.

ОСОБА_4 був стороною договору SAMDN8528 пенсіонний накопичувальний 12 місяців, за даними виписки з рахунку, сума накопичень вносилася ОСОБА_4 кожного місяця і станом на 31.01.2009 року залишок на картці складав - 82 990 грн.

Відповідно до правил статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Правовідносини, з приводу яких заявлено спір, а саме, придбання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 тривали з моменту 26 грудня 2005 року, а саме, з моменту укладення договору про участь у фонді фінансування будівництва і по час завершення ремонтних робіт у цій же квартирі, а це за рік до смерті ОСОБА_4 , що сталася ІНФОРМАЦІЯ_7 , а зазначені позивачкою підстави для позову, мали місце з січня 1992 року.

Статтею 74 СК України в редакції станом на грудень 2005 року встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 74 СК України в редакції станом на 22.12.2006 року встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Позивачка ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, стверджувала, що вона в іншому шлюбі не перебувала, а відповідач ОСОБА_1 не заперечував зазначену обставину, а спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мало місце від січня 1992 року і правовідносини тривали до ІНФОРМАЦІЯ_7, відповідно при вирішенні заявленого спору судом підлягала до застосування стаття 74 СК України зі змінами, внесеними 22.12.2006 року.

Також, відповідно до правил частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільно сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно правил статей 60, 61, 70 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 , стверджував, що розірвання шлюбу його батьків 30.01.1992 року мало місце не з формальних підстав, оскільки між батьками мав місце конфлікт, а також зрада дружини, що батько отримав квартиру для окремого проживання, однак змушений був повернутися до квартири на АДРЕСА_11 на прохання дочки, котра планувала особисте життя. Квартиру АДРЕСА_4 батько придбавав самостійно для окремого проживання, у придбанні квартири саме він надавав допомогу батьку у вигляді отримання кредиту під заставу його квартири та вносив інвестиційні платежі. Його мати - позивачка ОСОБА_2 не приймала участі у придбанні спірної квартири.

Судом встановлено, що твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що між батьками мав місце конфлікт, подружня зрада дружини і розірвання їх шлюбу мало місце не з формальних причин спростовані отриманими у судовому засіданні показаннями свідків, котрі під присягою показали суду, що знали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як подружжя, котре проживало разом по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, не мали між собою гучних сварок і та обставина, що їх шлюб було розірвано стала відома тільки після смерті ОСОБА_4 ..

Також на спростування заперечень відповідача ОСОБА_1 судом також вірно прийнято до уваги встановленні рішенням суду обставини за результатами судового розгляду цивільної справи №752/1975313-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_18 , законного представника ОСОБА_19 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому судом зазначено, що: виконавчим комітетом Московської ради народних депутатів м. Києва 03.11.1993 року на підставі рішення від 02.11.1993 року №714 було видано ордер на жиле приміщення №39558 серії Б громадянину ОСОБА_4 на сім`ю з двох осіб на право заняття жилого приміщення площею 14,2 кв.м., яке складалося з однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_3 , склад сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_19 ; зі змісту Розпорядження представника Президента України від 02.11.1993 року №714 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ Московського району м. Києва», затверджено рішення адміністрації та профкому державного аграрного університету від 15.09.1993 року, протокол №30 та пропозицію громадської організації з житлових питань про надання житла - однокімнатної квартири АДРЕСА_12 ОСОБА_4 , який мешкав по АДРЕСА_1 , займав двокімнатну квартиру площею 33,9 м.кв., де прописано 5 чоловік/ він, колишня дружина, син ОСОБА_20 1959 р.н. - психічно хворий, син ОСОБА_21 1976 р.н.., дочка ОСОБА_22 1975 р.н. Працює в аграрному університеті з 1967 року. Професор, без зняття з квартирного обліку. На квартирному обліку в аграрному університеті затверджений рішенням Московської ради 26.ХІІ.1983 р. №696/22 з родиною 5 чоловік. Син ОСОБА_20 психічно хворий з дитинства, інвалід другої групи. Довідка серії Д-71 №221281по формі №4. (а.с. 229 - 235 тому №1).

Наразі, встановлені зазначеним вище судовим рішенням обставини, що рішення адміністрації та профкому державного аграрного університету від 15.09.1993 року, а також пропозиція громадської організації з житлових питань про надання ОСОБА_4 житла - однокімнатної квартири АДРЕСА_13 було прийняте з урахуванням того, що ОСОБА_4 мешкав по АДРЕСА_1 , займав двокімнатну квартиру площею 33,9 м.кв., де було прописано 5 чоловік: він, колишня дружина, син ОСОБА_20 1959 р.н. - психічно хворий, син ОСОБА_21 1976 р.н.., дочка ОСОБА_22 1975 р.н., що на думку суду є підтвердженням того, що шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був розірваний 30.01.1992 року з формальних підстав та з метою покращення житлових умов їх родини.

Отже, встановлені судом обставини, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 31 січня 1992 року розірвало шлюб, а вже 03.11.1993 року адміністрація та профком за місцем роботи ОСОБА_4 клопоче про надання йому у користування квартири АДРЕСА_13 у сукупності з доказами, наданими суду позивачкою, на підставі яких судом встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживав у квартирі АДРЕСА_9 і в особовій картці по відділу кадрів станом на 11.10.1999 року ОСОБА_1 вказував, що членом його сім`ї є жінка ОСОБА_2 .

Суд також вірно не прийняв до уваги твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що його батько ОСОБА_4 у 1996 році залишив квартиру АДРЕСА_13 і став проживати за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки його сестра на той час планувала своє власне сімейне життя та потребувала окремого житла, так як за даними паспорту серії НОМЕР_6 , виданого Голосіївським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12.10.2004 року на ім'я ОСОБА_3 , остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 від 17 грудня 1996 року, а шлюб зареєструвала 01 вересня 2004 року.

Твердження відповідача ОСОБА_1 , що батько ОСОБА_4 самостійно придбавав квартиру, з приводу якої заявлено спір, що саме він ОСОБА_1 приймав участь у придбанні батьком спірної квартири, оскільки під заставу своєї квартири він брав для батька кредит на придбання цієї ж квартири і на підставі довіреності, виданої батьком вносив інвестиційні платежі на виконання договору фінансування будівництва судом теж не могли бути прийнятими.

За змістом наданої суду відповідачем ОСОБА_1 копії кредитного договору №697, договір був укладений 08 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , предмет договору - грошові кошти в сумі 300 000 гривень, кредит наданий терміном на 120 місяців з датою остаточного погашення не пізніше 08 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання кредитного договору №697 від 08 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №1329, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку іпотекодержателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_14 (а.с.121-125 тому №1).

Довіреністю від 17.04.2006 року ОСОБА_4 на підставі укладеного між ним та повіреним усного договору доручення уповноважив ОСОБА_1 бути його представником у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, в тому числі в ТОВ «ФК «ПрімІнвест», ЗАТ «МЖК «Оболонь» АКБ СР «Укрсоцбанк», будівельних компаніях, перед фізичними особами, з будь-яких питань, пов`язаних з інвестуванням будівництва квартири, що знаходиться в будинку АДРЕСА_15 . Для цього було надано право - в тому числі вносити від його імені грошові кошти до фонду фінансування будівництва.

Так, зі змісту договору №10 про участь у Фонді фінансування будівництва укладеного ОСОБА_4 (довіритель) та ТОВ «ФК «ПрімІнвест» (управитель) встановлено, що за довірителем був закріплений об`єкт інвестування та встановлено графік придбання довірителем вимірних одиниць об`єкту, відповідно до якого станом на час укладення 08.08.2007 року його батько ОСОБА_4 мав обов`язок оплатити 15.08.07 року вартість 10,79 вимірних одиниць, а 15.10.07 вартість 10,81 вимірних одиниць, і 10.08.2007 року ОСОБА_4 внесено останній платіж на інвестування у будівництво за адресою: АДРЕСА_15 , від 26.12.2005 року грошові кошти у сумі 267 294, 50 грн.

Разом з тим, зі змісту кредитного договору №697 від 08.08.2007 року не вбачається, що кредит у розмірі 300 000 гривень був отриманий ОСОБА_1 на фінансування спірної квартири, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 була домовленість, що ОСОБА_1 отримує кредит на виконання ОСОБА_4 зобов`язань за договором №10 про участь у Фонді фінансування будівництва, а квитанція ТОВ «ФК «ПрімІнвест» про отримання 10.08.2007 року платежу - інвестування будівництва за адресою: АДРЕСА_15 , згідно договору №10 від 26.12.2005 року від ОСОБА_4 не містить даних про здійснення цього платежу ОСОБА_1 .

Суд вірно вважав, що сам факт видачі 17.04.2006 року ОСОБА_4 довіреності на ім`я сина ОСОБА_1 на представництво останнім його інтересів у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, в тому числі в ТОВ «ФК «ПрімІнвест», ЗАТ «МЖК «Оболонь» АКБ СР «Укрсоцбанк», будівельних компаніях, перед фізичними особами, з будь-яких питань, пов`язаних з інвестуванням будівництва квартири, що знаходиться в будинку АДРЕСА_15 , для чого було надано право - в тому числі вносити від його імені грошові кошти до фонду фінансування будівництва не може бути прийнято судом до уваги як доказ, що саме ОСОБА_1 приймав участь у придбанні ОСОБА_4 квартири з приводу якої заявлено спір, а також на спростування зазначених позивачкою В.А. підстав для позову.

Суд також вірно не прийняв до уваги на спростування зазначених позивачкою ОСОБА_2 підстав для позову, наданий суду відповідачем ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку від 22 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_16 та земельної ділянки на якій будинок розташований, у пункті 6 якого йдеться про те, що «обдарований ознайомлений із заявою дарувальника про те, що житловий будинок з надвірними будівлями дарувальником набуто особисто, не перебуваючи в зареєстрованому та фактичному шлюбі».

Як видно зі змісту зазначеного вище договору дарування, він укладався від імені ОСОБА_4 , а відповідно до правил статті 65 СК України при укладанні такого договору за відсутності згоди другого власника така заява дарувальника була обов'язковою.

Також, відповідач ОСОБА_1 стверджував, що житловий будинок, який був предметом дарування, він будував за особисті кошти, однак зазначені обставини не є предметом з`ясування та перевірки доказами за заявленими позовними вимогами, а відтак чому такий договір укладався ОСОБА_4 у спосіб розпорядження, як зазначено у договорі, його особистим майном не може вплинути на оцінку інших доказів, досліджених судом.

За даними спадкової справи №777/2-10 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 , початої 20 жовтня 2010 року, до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини в один день - 20.10.2010 року звернулися ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , останній зазначив, що крім нього є спадкоємці: дочка померлого ОСОБА_3 та дружина померлого ОСОБА_2 . Інших спадкоємців, передбачених законодавством України - немає.

У матеріалах спадкової справи, що була надіслана на адресу суду Другою Київською державною нотаріальною конторою 13 лютого 2020 року, є заява ОСОБА_1 від 27.01.2017 року з вимогою видати йому відмову в оформленні права на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (свідоцтва про право власності, на яку йому 27.01.2017 року була надана відповідь про неможливість винесення постанови про відмову у видачі свідоцтва на спадщину на квартиру, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на майно так, як оригінал свідоцтва про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_4 знаходиться у гр. ОСОБА_2 .

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За статтею 77, частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка ОСОБА_2 та її померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік ОСОБА_4 з моменту розірвання 30.01.1992 року їх шлюбу постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу до дня смерті ОСОБА_4 , вели спільне господарство, за спільні кошти фінансували будівництво спірної квартири, придбавали квартиру для спільного проживання, спільно проводили внутрішній ремонт придбаної квартири, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_2 просила встановити факт їх спільного проживання з померлим її чоловіком ОСОБА_4 від 01.01.2004 року, а саме, від часу набрання чинності ЦК України і запровадження можливості встановлення фактів проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, незважаючи на те, що заявлені вимоги обґрунтувала тим, що розірвання 30 січня 1992 року їх з ОСОБА_4 шлюбу мало місце з формальних підстав та продовження спільного проживання однією сім`єю з моменту розірвання шлюбу.

При вирішенні заявленого спору, суд вірно прийняв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності при вирішенні спору заявленого ОСОБА_2 то суд, за результатами судового розгляду вірно не знайшов підстав для цього.

За ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до зроблених судом висновків, спірна квартира АДРЕСА_4 визнана спільною сумісною власністю подружжя, позивачки ОСОБА_2 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 її ж чоловіка ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_2 стверджувала, що після смерті її чоловіка відкрилася спадщина і відповідачі по справі (їхні спільні діти) є спадкоємцями. Після смерті чоловіка саме вона продовжує дбати про спірну квартиру, нести витрати на її утримання на підтвердження чого надала довідку ТОВ «МЖК Оболонь-Комфорт» за вихідним №04 від 09.02.2017 року. У судовому засіданні позивачка стверджувала, що вона має ключі від спірної квартири і в ній же проживає, комунальні послуги сплачувала до тих пір поки не виникло непорозумінь з ЖЕКом.

Відповідач ОСОБА_1 вказав суду, що спірну квартиру утримують спадкоємці, ключі від квартири знаходились у ОСОБА_23 , з нею ж мав домовленість, що ОСОБА_24 буде сплачувати за житлово-комунальні послуги, а зв`язок з ОСОБА_3 втратив близько два с половиною роки тому.

Позивачка ОСОБА_2 заперечила наявність домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що остання буде нести витрати на утримання спірної квартири. ОСОБА_3 ніколи не цікавилася цим питанням, і не приймала участі у таких витратах.

Зі змісту відзиву ОСОБА_3 на позов ОСОБА_2 вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 протягом більш як дев`яти років несе усі витрати, пов`язані з утриманням спірної квартири.

Суд не погодився з твердженням відповідача, що спірну квартиру утримували спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що за погодженням останніх такі витрати несла спадкоємиця ОСОБА_3 .

З аналізу матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 судом встановлено, що його спадкоємцями є сторони у справі: позивачка ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , котрі за спільною згодою в один і той же день 20.10.2010 року звернулися до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини і кожен з них визнав інших спадкоємців належними спадкоємцями, свідоцтво про право власності на спадкове майно не було отримано, і тільки 27.01.2017 року спадкоємець ОСОБА_1 звернувся з вимогою про видачу йому відмови в оформленні права на спадщину у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Позивачка ОСОБА_2 стверджувала, що до 2017 року між нею та дітьми не було спору щодо спадкового майна, діти визнавали її співвласницею спірної квартири, право власності на яку було зареєстроване на їх батька ОСОБА_4 , до суду з позовом звернулася після того, коли син заперечив її право на частку квартири.

Позивачка ОСОБА_2 до суду з позовом, що є предметом судового розгляду, звернулася 05.07.2018 року.

Так, беручи до уваги встановлені судом обставини, що з моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , на ім`я якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , доступ до квартири має тільки позивачка, остання до виникнення спору несла витрати по утриманню квартири, решта спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ніколи не несли таких витрат (відповідач ОСОБА_1 перший платіж вніс у березні 2024 року), не заперечували право позивачки на користування квартирою, після смерті їх батька не заперечували право їх матері на спадкування в рівних частках з ними спадкового майна, що залишилося після смерті їх батька та її чоловіка, і тільки заява 27.01.2017 року ОСОБА_1 до Другої Київської державної нотаріальної контори свідчить про те, що між спадкоємцями виник спір.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Бєлашко Олександри Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: