Справа № 452/4963/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" лютого 2025 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Роман Л.І.,

з участю:

представників позивача - адвокатів Остапів Р.Ю. та Столяр О.М.,

представника відповідача - адвоката Дашинича І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Самбірського міськрайонного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі її представника - адвоката Столяр Оксани Миколаївни до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та скасування арешту на майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Самбірський відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Самбірський ВДВС), -

В С Т А Н О В И В :

На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 06 лютого 2025 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

08 грудня 2023 року згідно штампу на поштовому конверті, з урахуванням поданих уточнень, позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Столяр О.М. звернулась із зазначеним позовом до суду, в якому вказала, що, починаючи приблизно з 2005 року, вона з відповідачем ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вже з 25 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2021 року. Від шлюбу сторони мають одну спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час спільного проживання подружжям було набуте певне майно, зокрема, будинок та земельна ділянка. Позивач, посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, прохала визнати набуте у шлюбі майно спільною сумісною власністю та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, позивач прохала скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Самбірського ВДВС від 13 березня 2023 року серії ВП №70314068 на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.1-7,36-37,39-45).

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків (а.с.30).

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та проведення підготовчого засідання вперше було призначено на 21 травня 2024 року (а.с.53). В подальшому підготовчі засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2024 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дашинича І.Б. витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області інформацію та/або документи про доходи та/або сплату ЄСВ (помісячно) Дудзік Н.М. (а.с.96-97), яку було виконано.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 вересня 2024 року, залучено за власною ініціативою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Самбірський ВДВС, а також за заявою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Дашинича І.Б. викликано для допиту в якості свідка матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (а.с.113-114). В подальшому судові засідання неодноразово відкладались та оголошувалися перерви.

06 червня 2024 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти заявлених вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 25 січня 2014 року вони дійсно одружились, проте до реєстрації шлюбу з позивачем спільно проживали трохи більше одного року. Як до реєстрації шлюбу, так і після, вони обоє не працювали та не мали власних доходів. З нагоди одруження його мати - ОСОБА_4 31 січня 2014 року подарувала йому особисто на придбання житлового будинку та земельної ділянки грошові кошти в сумі 55000 доларів США, що станом на день зняття було еквівалентно 439615 грн. 00 коп.. Також 31 січня 2014 року ним було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку,вартістю 201020 грн. 00 коп.,та договір купівлі-продажу земельної ділянки, вартістю 56163 грн. 00 коп., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які в той же день було зареєстровано за ним. Крім того, зазначив, що на кошти його матері було проведено ремонтні роботи в даному будинку та придбано меблі. Відтак, на переконання відповідача, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти, таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити (а.с.67).

11 червня 2024 року від позивача ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Столяр О.М. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідачем не надано доказів щодо укладення письмового договору дарування грошових коштів у розмірі 55000 доларів США між відповідачем та його матір`ю, а сам факт зняття ОСОБА_4 своїх особистих коштів з банківського рахунку не може свідчити про наявність договору дарування валютних цінностей сину відповідачу ОСОБА_2 , а також не може свідчити про використання саме цих грошових коштів матір`ю відповідача в особистих інтересах останнього та придбання нею спірного житлового будинку і земельної ділянки особисто для відповідача. Крім того, зазначає, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування свої вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном. Зазначила, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладались самим відповідачем ОСОБА_5 за письмовою згодою його дружини ОСОБА_1 виключно в інтересах сім`ї, а отже такі обставини свідчать про використання відповідачем спільних коштів подружжя для купівлі спільного майна (а.с.85-90).

25 вересня 2024 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Самбірського ВДВС до суду надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що в Самбірському ВДВС на виконанні перебуває виконавче провадження №70314068 з виконання судового наказу, виданого 17 грудня 2021 року, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів (аліментів) на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з наявною заборгованістю та з метою забезпечення виконання рішення суду 13 березня 2023 року було винесено, зокрема, постанову про арешт майна боржника та дані про обтяження було внесено у відповідні реєстри (а.с.132).

Інших клопотань та заяв з процесуальних питань від учасників справи до суду не надходило.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , а також представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Самбірського ВДВС про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, кожен окремо (а.с.143,143 зворотна сторона,144 зворотна сторона), в жодне судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення судового засідання або про розгляд справи за їх відсутності не заявили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою (п.4 ч.3 ст.223 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, суд здійснював судовий розгляд справи за відсутності позивача ОСОБА_1 та за участі її представників - адвокатів Остапів Р.Ю. та Столяр О.М., за відсутності відповідача ОСОБА_2 та за участі його представника - адвоката Дашинича І.Б., а також за відсутності представника третьої особи - Самбірського ВДВС.

У судовому засіданні повноважні представники позивача ОСОБА_1 адвокати Остапів Р.Ю. та Столяр О.М. повідомили судові про те, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги по тих підставах, які були викладені в первісній та уточненій позовній заяві, а також відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 , прохали позов задовольнити в повному обсязі, надавши судові відповідні пояснення. Додатково вказали, що ОСОБА_1 , як і її чоловік ОСОБА_2 , кожен окремо, мали власні заощадження, які витратили на придбання будинку та земельної ділянки.

Повноважний представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дашинич І.Б. в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, надавши судові відповідні пояснення, зазначив, що ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву, прохав суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи його необґрунтованим.

Суд, з`ясувавши позицію сторін та заслухавши пояснення їх представників, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи випливає та не оспорювалось сторонами в судовому засіданні, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 25 січня 2014 року. Також стороною відповідача під час розгляду справи в суді підтверджено факт спільного проживання відповідача з позивачем однією сім`єю протягом одного року до державної реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у сторін після реєстрації шлюбу народився син -ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.13,14,15-16,17-18).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 січня 2024, зареєстрованого в реєстрі за №163, та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 січня 2024, зареєстрованого в реєстрі за №167, ОСОБА_2 належать житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м.) та земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0464 гектара, кадастровий номер :06:081:0010) (а.с.9-12).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Згідно з положеннями стст.15,16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Докази подаються сторонами та учасниками справи.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до чч.3,4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (далі - СК України), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які

належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, а також премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди, страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (чч.2-5 ст.57 СК України).

Згідно ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України).

Як передбачено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 (провадження №274/3158/15-ц).

Аналогічне зазначено також Верховним Судом у Постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі №344/11089/18 (провадження №61-3205св22).

Відповідно до ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, заробітна плата та інші доходи не є особистими коштами одного з подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Статтями 68 і 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами першою та другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників, тощо.

Зі змісту пунктів 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 Постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із

подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06 лютого 2018 року, №404/1515/16-ц від 05 квітня 2018 року).

За змістом Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічні висновки викладено в Постановах Верхового Суду №753/16242/18 від 07 грудня 2022 року, №344/11089/18 від 30 листопада 2022 року, №553/1867/19 від 16 січня 2023 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №343/1294/18, в Постанові по якій від 04 березня 2021 року акцентував увагу на тому, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, в період шлюбу, зареєстрованого між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , останнім 31 січня 2014 року на підставі договорів купівлі-продажу набуто спірне майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м.) та земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0464 гектара, кадастровий номер :06:081:0010) (а.с.9-12,68,69-70,71,72-73).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 у своєму письмовому відзиві та його представник адвокат Дашинич І.Б. в судовому засіданні наголошували на тому, що все вищезазначене спірне майно подружжя придбане за кошти матері відповідача ОСОБА_4 , оскільки ні він, ні його дружина до шлюбу та вже в період шлюбу не працювали та не отримували доходів.

Вказане також підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що вона понад 20 років працювала за межами України та свої заощадження зберігала на банківському рахунку. Зауважила, що її син почав зустрічатися з ОСОБА_1 лише в 2013 року, а в кінці року повідомив, що вона вагітна, а тому він буде жити з нею. Також свідок вказала, що ні син, ні невістка не працювали, жодних доходів не отримували, відтак з нагоди їх одруження вона вирішила придбати будинок для сина за власні кошти. При цьому зазначила, що кошти сину не дарувала та особисто в руки йому не передавала, а зняті з банківського рахунку власні грошові кошти в сумі 55000 доларів США сама передала продавцю ОСОБА_6 в день

реєстрації договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою. Гроші в сумі 55000 доларів США віддала продавцю в іноземній валюті - в доларах США, а не в національній валюті України, як то зазначено в договорах купівлі-продажу, обмін знятої валюти не здійснювала.

Також на підтвердження своєї позиції сторона відповідача посилалась на виписку по картці/рахунку, що належить ОСОБА_4 , згідно якої остання відповідно до Угоди від 29 січня 2014 року зняла 30 січня 2014 року та 31 січня 2014 року грошові кошти на загальну суму 55000 доларів США (а.с.74-75), а також на інформацію, що надійшла від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на виконання ухвали суду, згідно якої ОСОБА_1 за період з червня 2014 року по січень 2015 року отримувала допомогу по догляду за дитиною в загальній сумі 12338 грн. 31 коп., а також дохід в розмірі 313 грн. 04 коп. у жовтні 2012 року від окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України (одномандатний виборчий округ №125) (а.с.103).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19) висловлена правова позиція, згідно з якою факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18.

Відтак, хоча ОСОБА_2 і зазначений як титульний власник у правовстановлюючих документах на спірні об`єкти нерухомості та на ім`я якого здійснена реєстрація прав власності на нерухоме майно, з моменту придбання цього майна в період зареєстрованого шлюбу воно є спільною сумісною власністю подружжя та належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в рівних частках.

Згідно ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя, відповідач вказував, що нерухоме майно він придбав за кошти, що належали його матері, а не за кошти зі спільного сімейного бюджету. Однак, вказані доводи, на переконання суду, не підтверджено належними та допустимими доказами. До того ж, пояснення відповідача ОСОБА_2 , надані ним в письмовому вигляді у своєму відзиві на позовну заяву, та пояснення його представника адвоката Дашинича І.Б. в судовому засіданні, суттєво відрізняються від пояснень свідка ОСОБА_4 , що були надані нею усно під час розгляду справи в суді, зокрема, в частині суми та валюти переданих грошових коштів продавцю за придбання спірного нерухомого майна, особи, яка передавала такі грошові кошти, та місця їх передачі, тощо.

Крім того, з договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки та спірного житлового будинку вбачається, що дані договори укладалися в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки позивач, як дружина, надала свою згоду на купівлю вказаного майна. До того ж, в п.2.1 Розділу 2 Договору купівлі-продажу, в кожному окремо, міститься посилання на те, що продаж вчинено за певну суму грошових коштів в національній валюті України гривні, які в повній мірі сплачені покупцем, тобто відповідачем ОСОБА_2 ,

продавцю, до підписання договору після узгодження його тексту, а, зокрема, в договорі купівлі-продажу будинку в тому ж пункті Розділу 2 зазначено, що грошові кошти передано за придбання будинку шляхом безготівкового перерахування коштів.

До того ж, в судовому засіданні представниками сторін не оспорювався той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом ще до реєстрації шлюбу не менше як один рік та мали власні заощадження.

Отже, стороною відповідача не доведено того, що житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , придбано саме за ті кошти, які було знято ОСОБА_4 зі свого банківського рахунку, оскільки між нею та сином ОСОБА_2 не було укладено жодного договору, який підтверджував би даний факт. Самі пояснення у відзиві відповідача та його представника адвоката Дашинича І.Б. у судовому засіданні про те, що ОСОБА_1 не працювала та була домогосподаркою не свідчить про обов`язок суду відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

Відтак, суд критично ставиться до вищенаведених посилань відповідача щодо обставин придбання спірного нерухомого майна.

Інші доводи відповідача, на переконання суду, не впливають на вирішення спору.

Таким чином, придбане в період шлюбу сторонами майно є спільною сумісною власністю подружжя і, враховуючи відсутність підстав для відходу від рівності часток, належить їм порівну, а тому позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, як вже зазначалось раніше, у Самбірському ВДВС на виконанні перебуває виконавче провадження №70314068 з виконання судового наказу, виданого 17 грудня 2021 року, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів (аліментів) на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.132).

13 березня 2023 року державним виконавцем Самбірського ВДВС у зв`язку з наявною заборгованістю та з метою забезпечення виконання рішення суду було винесено, зокрема, постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 та дані про таке обтяження було внесено у відповідні реєстри (а.с.11,132 зворотна сторона).

Враховуючи, що спірне майно, яке належить ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя і, як визначено судом, належить їм порівну, є підстави для зняття арешту з частки житлового будинку та на частки земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про доведеність тих обставин, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог до відповідача ОСОБА_2 , тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат позивачем не порушувалось.

На підставі викладеного, керуючись стст.12-13,76-81,259,263-268,353,430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 в особі її представника - адвоката Столяр Оксани Миколаївни до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та скасування арешту на майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Самбірський відділ державної виконавчої

служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м.) та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0464 гектара, кадастровий номер :06:081:0010).

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Самбірським МВ ГУДМС України у Львівській області від 04 березня 2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 93,9 кв.м. та житловою площею 46,7 кв.м..

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Самбірським МВ ГУДМС України у Львівській області від 04 березня 2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на частку земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0464 гектара, кадастровий номер :06:081:0010.

Скасувати арешт, накладений на підставі рішення державного виконавця Самбірського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 березня 2023 року серії ВП №70314068 на частку житлового будинку та на частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 273 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.М. Кущ