Справа № 307/4497/24
Провадження № 2/307/1099/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Стецюк М.Д., секретар судового засідання Цех Г.М., за участю представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представник - адвокат Марич Іван Юрійович, звернулися до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивують тим, що 16 грудня 2004 року за договором позики позивачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було передано по 40 000 грн., всього в сумі 80 000 грн. позичальнику ОСОБА_6 , а 16 травня цей договір було переукладенно строком на 1 рік. Цю позику ОСОБА_6 забезпечив своєю власністю двома земельними ділянками народногосподарського призначення кожна площею по 1,42 га, вартість яких оцінили в еквіваленті на суму позики. Забезпечення полягало у складенні і нотаріальному посвідченні позичальником ОСОБА_6 заповіту на дві земельні ділянки на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як одностороннього правочину. Позичальник ОСОБА_7 в 2006 році, за декілька місяців до строку повернення позики, помер і позивачі звернулись до Тячівської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті позичальника. У 2007 році позивачу ОСОБА_4 нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право спадщини на земельну ділянку площею 1,42 га за заповітом, а позивачці ОСОБА_3 таке право встановлене було за рішенням суду. Відповідачка ОСОБА_5 мотивуючи тим що була неповнолітньою на час смерті батька ОСОБА_6 і є такою що прийняла спадщину, про заповіт батька довідалась в 2017 році, оскаржила рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку батька за заповітом і таке рішення було переглянуто, скасовано апеляційним судом.

Позивачка ОСОБА_3 повторно звернулась із позовом до суду про визнання права власності на земельну ділянку за заповітом ОСОБА_6 .. Тоді ж ОСОБА_5 , подала позов про визнання заповіту батька недійсним, удаваним правочином, просила скасувати заповіт, а також правовстановлюючі документи позивачів на спадкові ділянки. Позови були об`єднані в одне провадження у справі №307/624/17, розглядались судами різних інстанцій неодноразово і остаточно Закарпатським апеляційним судом, згідно із постановою від 08 лютого 2023 року, було визнано оспорюваний правочин - заповіт ОСОБА_6 , складений 16 травня 2005 року на користь позивачів про заповідання їм на випадок його смерті своїх земельних ділянок площею по 1,42 га, - удаваним та нікчемним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов`язання (позики) спадкодавця на користь позивачів, що спричинило визнання апеляційним судом недійсним свідоцтва про право на спадщину на частину земельної ділянки ОСОБА_6 , видане на ім`я ОСОБА_4 ; визнання недійсним державного акту від 15 липня 2008 року серії ЯЕ №444800 на право приватної власності на земельну ділянку к.н.:03:004:0060, виданого на ім`я ОСОБА_4 за цим свідоцтвом визнання недійсним державного акту від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764 на право приватної власності на земельну ділянку к.н. :03:005:0057, виданий на ім`я ОСОБА_3 , відмову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину за заповітом.

Закарпатський апеляційний суд у постанові від 08 лютого 2023 року, зазначив встановлені ним фактичні обставини: 06 травня 2005 року ОСОБА_6 склав заповіт, на підставі якого із загальної площі його земельної ділянки 3,36 га, заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 дві земельні ділянки, кожна площею по 1,42 га, розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області, передані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після смерті ОСОБА_6 , у 6 - ти місячний строк, спадкоємці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та дружина покійного ОСОБА_8 подали нотаріусу Тячівської держнотконтори заяви про прийняття спадщини і там була відкрита одна об`єднана спадкова справа.

06 вересня 2006 року ОСОБА_8 звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , у якій зазначила, що спадкове майно складається із житлового будинку в АДРЕСА_1 . 06 вересня 2006 року державний нотаріус у об`єднаній спадкові справі видав ОСОБА_8 - дружині покійного, свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок.

Однак, згідно рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 позов ОСОБА_3 було задоволено, визнано за нею у порядку спадкування право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області за заповітом після смерті ОСОБА_6 . 15 липня 2008 року ОСОБА_4 також на підставі Свідоцтва про право на спадщину отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , рішення Тячівського районного суду про визнання за ОСОБА_3 права власності на землю за заповітом, було скасовано, у позові відмовлено через неналежний суб`єктний склад учасників справи за її позовом.

04 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

08 квітня 2016 року ОСОБА_3 отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки були відсутній оригінал правовстановлюючого документу. Після цього ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на успадковану земельну ділянку в судовому порядку, залучивши до участі спадкоємців за законом.

ОСОБА_5 також подала позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати заповіт від 16 травня 2005 року, складений батьком, удаваним і недійсним; встановити нікчемність довіреності від 16 травня 2005 року, встановити нікчемність правочину, що вчинений ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_6 , який передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) спірної земельної ділянки та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 444800 від 15.07.2008 на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0060, виданий на ім`я ОСОБА_4 , та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 459764 від 25.12.2008 на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057, виданий на ім`я ОСОБА_3 , та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки.

Посилаючись на норми матеріального права та врахувавши висновки, наведені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, постановленій у даній справі, апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі: надання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спадкодавцю ОСОБА_6 коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем ОСОБА_6 оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування ОСОБА_6 оспорюваного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер він через 8 місяців; орієнтовна відповідність між розміром боргу та вартістю земельних ділянок .

Також колегія суддів апеляційного суду зазначила, що ОСОБА_4 визнав ту обставину, що передумовою оспорюваного заповіту було те, що він позичив ОСОБА_6 кошти з терміном повернення через шість місяців. Проте останній кошти не повернув, а просив на рік відкласти повернення цих коштів, на забезпечення чого ОСОБА_6 було складено заповіт, а ОСОБА_3 зазначала, що у період, коли вони позичали кошти ОСОБА_6 не обговорювали питання щодо зазначеної земельної ділянки і лише коли настав час повернення позичених коштів у травні 2005 року, то він сам проявив ініціативу та запропонував як варіант передачу земельної ділянки в рахунок боргу. А ОСОБА_4 пояснив, що у період, коли вони позичали кошти ОСОБА_6 , не обговорювали питання щодо зазначеної земельної ділянки і лише коли настав час повернення ним позичених коштів у травні 2005 року, то він сам проявив ініціативу та запропонував як варіант передачу земельної ділянки в рахунок боргу .

Колегія судів апеляційного суду дослідила також постанову слідчого від 27 вересня 2016 року, якою кримінальне провадження № 0001569 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Було встановлено, що між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 існували боргові відносини, заповіт останнім був складений добровільно та відповідно був посвідчений нотаріально, земельні ділянки спадкодавцем були заповідані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок погашення грошового боргу, про що добре було відомо і дружині ОСОБА_6 ОСОБА_9 . Як у рамках кримінального провадження, так і у рамках цивільної справи суду представником відповідачки ОСОБА_10 адвокатом Кричфалушій С.М. пред`являвся доказ укладення договору забезпечення позики - технічний запис розмови ОСОБА_2 та позивачів щодо можливості досудового врегулювання спору, у ході якого позивачі висловилися про те , що кожен передав ОСОБА_6 по 40 000 грн. Цю обставину і доводили ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , і цю обставину по суті визнано судами як договір позики. Також колегія суддів апеляційного суду зазначила, що відповідно до пункту 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. На підставі цієї норми Закону Закарпатський апеляційний суд зробив висновок, що оспорюваний заповіт складений спадкодавцем ОСОБА_6 щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто в обхід встановленої законодавством заборони на її відчуження, оскільки він посвідчений на забезпечення отриманих спадкодавцем у позику грошових коштів. Тому апеляційний суд визнав, що складений ОСОБА_6 заповіт в удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання (договором застави) і є нікчемним у силу пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час вчинення заповіту). Саме через цю обставину колегія суддів прийшла до висновків щодо задоволення вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину ( удаваного договору забезпечення виконання боргового зобов`язання ), у зв`язку з чим вважала за необхідне визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 ; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 .. Отже, Закарпатський апеляційний суду при розгляді зазначеної справи вирішив питання про застосування наслідків визнання недійсним правочину частково, на користь ОСОБА_5 як спадкоємця і правонаступника позичальника ОСОБА_6 .

Слід зазначити, що у 2023 році позивачі звертались до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом про застосування двосторонньої реституції і стягнення коштів, у спосіб захисту цивільного права, передбаченого ч.1 ст. 216 ЦК України, однак суд доводи сторони позивачів визнав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки правова природа правовідносин, які склалися між сторонами в силу судового захисту порушеного права ОСОБА_5 на спадкування за померлим ОСОБА_6 , не дозволяє суду застосувати положення ст. ст. 23, 216 ЦК України. Як встановив суд під час розгляду справи, ОСОБА_5 не була стороною ні у правовідносинах щодо позики, в силу яких у ОСОБА_6 перед позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли зобов`язання з повернення боргу, ні стороною одностороннього правочину - заповіту, який визнаний судом недійсним. Тому суд першої інстанції у рішенні від 27 лютого 2024 року у справі №307/5386/23 визнав цей спосіб не ефективним способом захисту, що стало підставою для відмови у задоволенні даних вимог. Цю позицію підтримав апеляційний суд, залишивши 10 жовтня 2024 року рішення суду першої інстанції без змін. При цьому визнаючи обраний позивачами спосіб захисту прав неефективним, суд першої інстанції констатував, що порушене право позивачів, яке виникло у рамках правовідносин позики між ними та ОСОБА_5 , підлягає захисту за правовим механізмом визначеним ст. 1281, 1282 ЦК України, а саме шляхом пред`явлення позивачами кредиторами спадкодавця ОСОБА_6 вимог до спадкоємців, які в силу положень ст. 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості одержаного у спадщину.

Отже, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_11 , фактично пред?явили претензії спадкоємців ОСОБА_12 ( мамі відповідачки) та самій відповідачці, яка, як неповнолітня вважалась особою, що прийняла спадщину та у судовому порядку довела своє право на отримання окремого Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 , а відтак, відповідно до вимог ч.4.2-4 ст. 1281ЦК України , як кредитори спадкодавця, позивачі є такими, що у межах шести місяців з дня одержання спадкоємцем ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна та до часу одержування відповідачкою ОСОБА_5 такого свідоцтва, що вчасно пред?явили свої претензії спадкоємцям не пропустивши строку на пред?являння такої претензії, в т.ч. і зважаючи на те, що відповідачка до цього часу не одержала такого свідоцтва. Преюдиційними рішеннями(апеляційного, касаційного) судів вже встановлено що ОСОБА_5 є правонаступником прав та обов?язків свого батька і відповідно представляє його і в питання укладення оспорюваного правочину та його наслідків, має право на видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи викладене просять стягнути з відповідачки ОСОБА_5 , спадкоємиці прав та обов`язків спадкодавця ОСОБА_6 , борг за договором позики, з урахуванням інфляційних втрат на момент відшкодування, в сумі 568261,18 грн., а саме на користь кредиторів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в сумі по 284130,59 грн., а також розподілити судові витрати, стягнути з ОСОБА_5 сплачений позивачами судовий збір та витрати на правничу допомогу.

21 жовтня 2024 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а також встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву.

19 листопада 2024 року від представника відповідачки ОСОБА_5 - адвоката Кричфалушія С.М. надійшов до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтовуючи це тим, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі №307/624/17 заповіт ОСОБА_6 від 16 травня 2005 року визнано удаваним правочином договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Удаваність цього правочину полягала в тому, що ним прикривався справжній правочин незаконний договір застави земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, що був заборонений законом у зв`язку з встановленим Земельним - кодексом України мораторієм на відчуження ( в тому числі і заставу ) земельних ділянок вказаного цільового призначення. Фактичні наслідки у вигляді отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 , державних актів про право власності на земельні ділянки на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( отриманий нею на підставі рішення Тячівського районного суду від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 про визнання права власності на спадкове майно, скасованого в апеляційному порядку в подальшому) мав лише удаваний правочин заповіт. Ще в своїй позовній заяві від 18 квітня 2017 року, ОСОБА_5 вказано як підставу позову існування відносин позики між її батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та надання ним заповіту у зв`язку з позикою. Протягом усього часу розгляду справи №307/624/17 нею доводились вказані відносини. Натомість, сторонами справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 то визнавалось, то спростовувалось існування відносин позики з ОСОБА_6 . Врешті решт судовими рішенням такі обставини було встановлено.

Судами встановлено існування відносин позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та те, що заповіт мав бути чинним лише протягом існування боргу ОСОБА_13 ( за домовленістю протягом строку, на який було відстрочено повернення боргу 1 рік, але смерть наступила раніше повернення боргу протягом 8 місяців після оформлення заповіту) і після повернення коштів мав бути скасований.

Після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало звернутися до спадкоємців ОСОБА_6 за законом з вимогами щодо повернення боргу, як це встановлено ст. 1281 Цивільного кодексу України, але вони цього не вчинили, натомість - незаконно оформили за собою право власності на спадкове майно, знаючи про значення і роль заповіту в їх випадку саме як для гарантування (забезпечення) повернення боргу. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту (позики) включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців, а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Обставини про те, що позивачі не зверталися до спадкоємців з вимогами після смерті позичальника встановлено судовими рішеннями у справі №307/624/17 та документами зі спадкової справи №209/2006 долученими до матеріалів справи №307/4497/24, докази протилежного у матеріалах справи №307/4997/24 відсутні. Позивачі в позовній заяві для доказування відносин позики та її суми посилаються на долучений ними до матеріалів справи №307/624/17 аудіозапис розмови, який суди у справі не визнали як доказ і не брали до уваги при вирішенні справи, та який позивачі до матеріалів справи №307 / 4497 / 24 не долучили.

Позивачі в позовній заяві вказують, що судами у справі №307/624/17 визнано договір позики між ними і ОСОБА_6 .. Але, згідно змісту постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року судом щодо позики встановлено наступне: сторонами визнано надання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спадкодавцю ОСОБА_6 коштів у борг; неможливість ОСОБА_6 повернути борг та відстрочення часу повернення боргу на 1 рік; у ОСОБА_6 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто між останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем ОСОБА_6 було складено оспорюваний заповіт. Це вичерпний перелік висновків суду в цій справі саме щодо правовідносин позики, і якщо позивачі користуються преюдиційними фактами судового рішення згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, то не повинні дозволяти собі будь - якого розширеного « творчого » його тлумачення, оскільки значення для тієї справи мало саме встановити удаваність заповіту, та його фактичної ролі як забезпечення за фактичною позикою, пов`язаність («залежність») заповіту з правовідносинами позики, а не встановити договір позики з усіма його деталями.

Позивачі в позовній заяві вказують, що подана ними як спадкоємцями за заповітом (в той час) заява від 15 березня 2006 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 є фактичним пред`явленням претензії до спадкоємців ОСОБА_6 - ОСОБА_8 (мамі відповідачки) та ОСОБА_5 . І позивачі є такими, що у межах 6 місяців з дня одержання спадкоємцями за законом свідоцтва про право на спадщину пред`явили свої претензії, не пропустивши строку для їх пред`явлення.

Таке твердження є абсолютно безпідставним, необґрунтованим, незаконним, а також надуманим, абсурдним, та таким, що відображає намагання позивачів будь-яким чином перекрутити фактичні обставини справи, виходячи з наступного. Дана заява позивачів про прийняття спадщини як і будь - яка інша заява будь - яких спадкоємців про прийняття спадщини ні за формою ні за змістом не є та не може бути або вважатися претензією кредитора до спадкоєців; за змістом заяви від 15 березня 2006 року про прийняття спадщини позивачі повідомляли нотаріусу (Тячівську держнотконтору) про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та одноразово заявляли про те, що спадкоємців обов`язкової частки щодо майна померлого немає (при тому, достовірно знаючи про наявність у померлого малолітньої доньки ОСОБА_14 , що доводиться протоколами їх допитів у кримінальному провадженні №0001569, дані яких відображено у постанові про його закриття від 27 вересня 2016 року, копію якої позивачами долучено до позовної заяви, а також встановлено судовими рішеннями у справі 307/624/17. Зі змісту заяви не випливає про її претензійний характер, нею не ставились вимоги до будь - яких осіб про виконання будь - яких зобов`язань спадкодавця; за наслідками подання такої заяви нотаріусу, позивачі в подальшому лише незаконно заволоділи частиною спадкового майна та задовольнили свої матеріальні потреби, а не довели до відома спадкоємців ОСОБА_6 інформацію про наявність боргу за позикою та необхідність його сплати їм як кредиторам; позивачі на час подачі заяви про прийняття спадщини від 15 березня 2006 року були спадкоємцями за заповітом, тобто, кредиторами до них, так само як і до спадкоємців за законом могли подаватись претензії за зобов`язаннями спадкодавця. Тоді випливає абсурдне твердження позивачі подали за їх твердженням претензію в тому числі і самі до себе; не маючи встановленої законом претензії кредиторів спадкоємці прав і обов`язків спадкодавця ОСОБА_6 за законом не мали підстав та можливості задовольнити вимоги кредиторів, а також можливості та підстав оцінити співвідношення вартості спадкового майна (прав), що ними може бути успадковано та вартості зобов`язань (обов`язків) спадкодавця. А співвідношення згідно матеріалів спадкової справи №209/2006, відкритої після смерті ОСОБА_6 було наступним: вартість земельної ділянки площею 1,42 га, успадкованої ОСОБА_4 згідно довідки Тячівського районного відділу земельних ресурсів №456 від 23 листопада 2006 року та свідоцтва про право на спадщину від 12 лютого 2007 року становила 8211,21 грн., тобто вартість всієї спадкової земельної ділянки площею 3,36 га становила 19429,34 грн.; вартість спадкового житлового будинку АДРЕСА_1 згідно довідки- характеристики Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації № 1039 від 02 серпня 2006 року та свідоцтва про право на спадщину від 06 вересня 2006 року, виданого спадкоємцю за законом ОСОБА_8 , становила 44199 грн.; загальна вартість об`єктів, що входили до спадкової маси становила 63628,34 грн.; іншого спадкового майна не було.

Таким чином, при наявності зобов`язань за позикою у спадкодавця в сумі 80000 грн. вартість всього його спадкового майна становила лише 63628,34 грн. Такі обрахунки дають підстави сумніватися в тому, що позивачами при наявності правовідносин позики зі спадкодавцем, дійсно фактично йому було передано кошти у вказаній ними сумі. Позивачі стверджуючи, що їх заява про прийняття є претензією до спадкоємців, одночасно пов`язують своєчасність такої нібито « претензії » саме з моментами (днями) видачі свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям за законом.

Тобто, як з цього випливає, помилково беруть до уваги положення ст. 1281 ЦК України саме в редакції Закону №2478 - VIII від 03.07.2018р ., що набули чинності з лише 04 лютого 2019 року, при тому, що на час виникнення спірних правовідносин та прав і обов`язків ( день відкриття спадщини - 21 січня 2006 року) були чинними положення даної статті Цивільного кодексу України, прийнятого Верховною радою України 16 січня 2003 року, набутого чинності з 01 січня 2004 року, що не змінювались та не доповнювались законодавцем до 04 лютого 2019 року ( були чинними протягом періоду з 01 січня 2004 року до 03 лютого 2019 року). Але, навіть, якщо б умовно застосовувати положення даної статті чинні після 04 лютого 2019 року, то позивачі все одно пропустили 6 - місячний строк з часу (днів) видачі будь-якого з свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям ОСОБА_6 на пред`явлення їм претензій за боргами спадкодавця .

Судами у справі №307/624/17 та долученою позивачами до позову відповідною заявою від 15 березня 2006 року встановлено, що 15 березня 2006 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як спадкоємці за заповітом звернулися до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Отже, про відкриття спадщини їм як кредиторам спадкодавця ОСОБА_6 за договором позики було відомо з 15 березня 2006 року. Таким чином, протягом 6 місяців , в строк до 15 вересня 2006 року їм належало звернутися до спадкоємців ОСОБА_6 , які прийняли спадщину. Про спадкоємців ОСОБА_6 дружину ОСОБА_8 , малолітню доньку ОСОБА_14 їм також було відомо, оскільки такі обставини встановлені судовими рішеннями по справі №307/624/17 та письмовими доказами у даній справі (307/4497/24) матеріалами кримінального провадження №0001569 (протоколи допитів свідків (позивачів), постанова про закриття кримінального провадження) та вони як спадкоємці за заповітом , які прийняли спадщину знайомились з спадковою справою та володіли даними з неї.

Також звертає увагу на ту обставину, що дружина ОСОБА_6 та мати ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , що є спадкоємицею за законом 1/2 частини прав та обов`язків після смерті ОСОБА_6 у спадковій справі №209/2006, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина вже щодо її прав та обов`язків, її спадкоємцями подавались відповідні заяви про прийняття спадщини, відкривалась спадкова справа у приватного нотаріуса, видавались відповідні свідоцтва на спадкове майно, що залишилось після неї. Навіть якщо припустити, що борг спадкодавця ОСОБА_6 за позикою в 1/2 частині перейшов до спадкоємиці ОСОБА_15 , то ні безпосередньо її спадкоємцям , ні приватному нотаріусу , в провадженні якого перебуває спадкова справа , позивачами ( кредиторами ) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодних вимог чи претензій не подавалось.

Крім цього, необґрунтованим та безпідставним є навіть саме формулювання позовної вимоги щодо стягнення боргу за позикою до ОСОБА_5 як одного із спадкоємців , при тому що матеріалами справи встановлено, що спадкоємців за законом було двоє з рівними частками у спадщині. Згідно підстав позовних вимог та за матеріалами справи неможливо встановити у якому саме обсязі до ОСОБА_5 навіть умовно (теоретично) можуть пред`являтися вказані вимоги.

Позивачі вказують, що у 2023 році вже звертались до суду з позовом до ОСОБА_5 про застосування двосторонньої реституції і стягнення коштів, але у задоволенні позову їм було відмовлено через застосування неефективного способу захисту прав, оскільки таке право піддягає захисту за правовим механізмом передбаченим ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, а саме шляхом пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців. Вважає, що позивачами у 2023 році було застосовано саме такий, штучно надуманий для даних спірних відносин, правовий механізм захисту права через двосторонню реституцію із застосуванням положень ст.ст. 23, 216 ЦК України, оскільки вони розуміли абсолютну відсутність судової перспективи судового захисту прав із застосуванням ст.ст. 1281, 1282 ЦК України, через пропущення ними преклюзивного 6- місячного строку. В новому ж позові також є багато надуманих та безпідставних обставин, зокрема, ототожнення заяви про прийняття спадщини з вимогою кредиторів до спадкоємців та інше.

Не погоджується із доводами позовної заяви про те, що колегія суддів ( при ухваленні Постанови ЗАС від 08 лютого 2023 року ) прийшла до висновків щодо задоволення вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину ( удаваного договору забезпечення виконання боргового зобов`язання ), у зв`язку з чим вважала за необхідне визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 , державні акти на право власності на земельні ділянки. В даному твердженні є намагання прив`язати недійсність таких документів до недійсності забезпечення виконання боргового зобов`язання, хоча повторюсь , фактичний договір застави , що був прихований заповітом не мав юридичних наслідків, а такі наслідки мав лише заповіт. Таких формулювань в Постанові суду немає. Свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_4 та державний акт скасовані судом у зв`язку з відсутністю правових підстав для закликання ОСОБА_4 до спадкування, а державний акт ОСОБА_3 скасовано у зв`язку із скасуванням рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року з підстави для його видачі рішення Тячівського районного суду від 04.05.2007р. у справі №2-671 / 07 .

Також не погоджується з доводами позивачів щодо нібито застосування постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі №307/624/17 рестутиції на користь ОСОБА_5 , повернення в її володіння спадкового майна, передачу позивачам в рахунок позики спадкового майна. Насправді, за даним судовим рішенням ОСОБА_5 не присуджено жодного майна, внаслідок цього судового рішення земельні ділянки повернулися до спадкового майна, що залишилось після смерті її батька відомості про яке містяться у спадковій справі №209/2006, що в подальшому було успадковано у встановленому законом порядку.

19 листопада 2024 року від представника відповідачки ОСОБА_5 - адвоката Кричфалушія С.М. разом з відзивом надійшла до суду заява про застосування строків позовної давності. Згідно якої вказано, що 15 березня 2006 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як спадкоємці за заповітом звернулися до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Отже, про відкриття спадщини їм як кредиторам спадкодавця ОСОБА_6 за договором позики було відомо з 15 березня 2006 року. Таким чином, протягом 6 місяців , в строк до 15 вересня 2006 року їм належало звернутися до спадкоємців ОСОБА_6 , які прийняли спадщину. Незважаючи на це позивачі у встановлений законом строк вимог до спадкоємців боржника не пред`являли, атому згідно ч.4 ст. 1281 ЦК України позбавляються права вимоги. Отже, для вимог позивачів щодо стягнення з ОСОБА_5 боргу за отриманою її батьком позикою з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат немає підстав у зв`язку з пропущенням ними преклюзивного строку пред`явлення такої вимоги. Але навіть у разі уявної відсутності у законодавстві положення, передбаченого ч.4 ст. 1281Цивільного кодексу України, та існування обгрунтованих доводів позивачів щодо стягнення боргу за позикою, то ними пропущено також строки позовної давності для таких вимог, оскільки про відкриття спадщини та смерть боржника ОСОБА_16 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та виникнення у зв`язку з цим права на пред`явлення вимог до спадкоємців боржника та порушення їх прав їм стало відомо не пізніше 15 березня 2006 року, - лише коли вони звернулися до Тячівської держнотконтори із заявою про відкриття спадщини, але ними подано позов лише 18 жовтня 2024 року, тобто лише через 18 років та 7 місяців. В долучених до позову розрахунках ціни позову, інфляційних втрат вказано, що їх сформовано без застосування строків позовної давності. В долучених до позову розрахунках ціни позову, інфляційних втрат вказано, що їх сформовано без застосування строку позовної давності, оскільки, навіть в програмі, в тякій позивачі обраховували суму позовних вимог, в разі застосування строку давності, не буде сформовано жодних сум за боргами з 2006 року. Зважаючи на викладене, у разі безпідставності позову та недоведеності порушення прав позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прошу відмовити у задоволенні їх позову через недоведеність порушення їх прав, позбавлення кредиторів прав вимоги (припинення їх цивільного права в розумінні ст. 1281 ЦК України) та відсутність підстав для позову, а у разі якщо суд дійде до висновку про підтвердження обставин, на які як на підставу позову посилаються позивачі, прошу суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 строки позовної давності та відмовити їм у задоволенні позову.

29 листопада 2024 року від представника позивачів ОСОБА_1 надійшла до суду відповідь на відзив у якій зазначає наступне. Вимоги відповідача, викладені у відзиву на позовну заяву не заслуговують на увагу та не стосуються безпосередньо суті позову, покликаються на важкість відстоювання інтересів відповідачки у попередніх справах, що не впливає на вимоги позову, оскільки преюдиційними обставинами у справі є обставини, встановлені безпосередньо судовим рішення. Таким чином, доводи представника відповідачки є безпідставними, так як правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства. Що стосується клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивачів, то слід зауважити наступне: Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. Оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, продовжуються на строк його дії. Позивач не повинен обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину на підставі закону. Відмінено карантин з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України. Разом з тим, 30 січня 2024 року набув чинності Закон України № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», яким внесено зміни до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а саме: перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні, крім того, згідно чинної до цього редакції від 19 березня 2022 року відповідний пункт 19 передбачав продовження строків позовної давності на строк дії воєнного стану в Україні. Отже строки звернення до суду не пропущенні і заява представника відповідачки не підлягає задоволенню. На підставі наведеного, приймаючи до уваги положення ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України, просить відхилити доводи відзиву на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності у цій справ в повному обсязі.

04 грудня 2024 року від представника відповідачки ОСОБА_2 надійшли до суду заперечення на відповідь на відзив. Посилається на те, що у вказаній відповіді не наведено жодних доводів, якими б сторона позивачів заперечила доводи відзиву як щодо фактичних обставин справи, так і щодо норм матеріального права, що регулюють дані спірні правовідносини. Обмежившись загальною фразою, що доводи відзиву не заслуговують на увагу, позивачі підтвердили, що в них немає обґрунтованих заперечень на доводи відзиву або ж наявні заперечення є настільки необґрунтованими та незаконними, що їх не варто розкривати у відповіді. Натомість, майже весь обсяг відповіді присвячено його заяві про застосування строків позовної давності. У зв`язку з цим, ще раз хоче звернути увагу суду, що насамперед є достатні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням позивачами встановленого ст.1281 ЦК України строку для пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника, а заява про застосування строку позовної давності є лише передбаченим законом «запобіжником» і виконанням певних процесуальних формальностей, щоб у певних обставинах була можливість застосування судом позовної давності. Все ж таки, положення ст. 1281 ЦК України (зокрема, щодо 6-місячного предикативного строку на пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника) та ст. 257 ЦК України (зокрема, щодо 3-річного строку позовної давності), стосовно спірних правовідносин, співвідносяться як спеціальна і загальна норми права, при конкуренції яких, для регулювання спірних правовідносин щодо стягнення кредиторами боргів спадкодавця з його спадкоємців, застосовується саме ст. 1281 ЦК України, що є спеціальною нормою права, а ст. 367 ЦК України - відповідно загальною нормою права. Представник позивачів у відповіді на відзив детально проінформував щодо питання зупинення строків позовної давності починаючи з 12 березня 2020 року у зв`язку з карантином, а згодом і у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України. На його думку, у зв`язку з цим, строки на звернення позивачів до суду не пропущені. Дані доводи спростовуються тією обставиною, що у разі уявної обґрунтованості позовних вимог позивачів строк позовної давності у даних спірних правовідносинах минув ще задовго до запровадження карантину та воєнного стану в Україні, тому для позовної давності у вказаних правовідносинах зупинення строків давності з 12 березня 2020 року не має значення (не поширюється). Оскільки матеріалами справи встановлено, що про порушення прав позивачів їм стало відомо 15 березня 2006 року, то початок строку позовної давності припадає на 16 березня 2006 року. Закінчення 3-річного строку позовної давності припадає на неділю 15 березня 2009 року, і тому останнім днем на звернення до суду для позивачів був перший наступний робочий день - 16 березня 2009 року. Отже, у розумінні строків позовної давності останнім можливим днем у межах позовної давності для звернення позивачів до суду у даних спірних правовідносинах був 16 березня 2009 року, що задовго (майже на 11 років раніше) до запровадженого з 12 березня 2020 року призупинення таких строків у зв`язку з карантином. Просить наведені обставини щодо строку позовної давності у даних спірних правовідносинах вважати також доповненням до його заяви від 12 листопада 2024 року про застосування строків позовної давності. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги положення ст. 180 ЦПК України, просить суд відхилити доводи відповіді позивачів на відзив у повному обсязі.

16 грудня 2024 ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засідання представник позивачів просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на обставини викладенні у відзиві та заперечені на відповідь на відзив.

Вислухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно копії заповіту від 16 травня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3186 вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності земельну ділянку розташовану на території Тячівської міської Ради Закарпатської області, й передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта на право приватної власності на землю (серія ІI - 3К № 024751), виданого Тячівською міською радою народних депутатів 25 червня 1999 року, на підставі рішення V сесії ХХІІІ скликання вищезгаданої ради від 22 квітня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1286 заповідає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , земельну ділянку розміром 1,42 га та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , земельну ділянку розміром 1,42 га (а.с.14).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ -ЗК № 024751 від 25 червня 1999 року, ОСОБА_17 на підставі рішення V сесії ХХІІІ скликання Тячівської міської Ради народних депутатів від 22 квітня 1999 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,36 га, на території Тячівської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №286 (а.с.15).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 23 січня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті - м. Тячів, Тячівський район, Закарпатська область, про що складено відповідний актовий запис за № 15 (а.с.16).

З копії заяви на прийняття спадщини за заповітом, посвідченої 15 березня 2006 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу в Закарпатській області та зареєстрованої в реєстрі за № 4-345;346, вбачається, що спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 , який проживав в АДРЕСА_2 , прийняли та одноразово заявили, що спадкоємців обов`язкової долі до майна померлого немає (а.с.17).

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 лютого 2007 року державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т.А., та зареєстрованого в реєстрі за №3-304 вбачається, що спадкоємцем земельної ділянки 1,42 га гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_4 , житель АДРЕСА_3 (а.с.18).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі №2-671/07, ОСОБА_3 визнано власником 1,42 га земельної ділянки, яка належала ОСОБА_6 , згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК №024751, виданого 25 червня 1999 року (а.с.19).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року у справі №307/624/17 позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано за ОСОБА_3 право власності на підставі заповіту від 16 травня 2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га. що належала ОСОБА_6 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено (а.с.24-35).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у справі №307/624/17 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково та скасовано рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року. Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково. Визнано заповіт ОСОБА_6 , складений 16 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 3186 - удаваним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі № 3-304. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім`я ОСОБА_3 . Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, виданий на ім`я ОСОБА_3 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено (а.с.54-68).

У подальшому постановою Верховного суду від 20 вересня 2023 року у справі №307/624/17 відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про зупинення дії постанови Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації земельних ділянок скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057 задоволено. Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057. В іншій частині постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишено без змін (а.с.36-53).

З заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 від 15 червня 2006 року також звернулася його дружина ОСОБА_8 та яка згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20,130).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної - нотаріальної контори Стойка Н.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №4-1200, на підставі ст.1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцем цілої частини майна гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дружина - ОСОБА_8 , жителька АДРЕСА_3 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво складається з: житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; належного померлому ОСОБА_6 на підставі: Договору купівлі - продажу, посвідченого Тячівською держнотконторою від 02 червня 1990 року за реєстром №2792, зареєстрованого райдержтехінвентарбюро за реєстровим №1865 в реєстраційній книзі №13 Вартість спадкового майна складає: 44199,00 (а.с.21).

Постановою заступника начальника СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області Моничем І.В. від 27 вересня 216 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001569 від 12 вересня 2015 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.22-23).

З довідки про визначення грошової нормативної оцінки земельної ділянки № 456 від 23 листопада 2006 року вбачається, що грошова оцінка земельної ділянки на території Тячівської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту ІІІ-ЗК №024751, площею 1,42 га становить 8211,21 грн.

Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 лютого 2024 року вбачається, що у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про застосування наслідків визнання правочину недійсним відмовлено повністю (а.с. 69-72).

Положеннями ст. 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У силу положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами тривалий час існував спір, предметом якого була земельна ділянка, що за час життя належала батьку відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі №307/624/17, встановлено, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі, а саме: надання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадкодавцем ОСОБА_6 коштів у борг, неможливість останнім повернути ці кошти, надання спадкодавцем ОСОБА_6 оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу, неможливість скасування ОСОБА_6 оспорюваного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на один рік, а помер він через вісім місяців. Отже, судами встановлено, що у ОСОБА_6 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто між ними існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем ОСОБА_6 було складено заповіт, щодо земельної ділянки, яка на час розгляду даного спору входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 та право на яку мають спадкоємці за законом, в тому числі і відповідачка ОСОБА_5 .

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Спір виник між позивачами та відповідачкою, як спадкоємцем позичальника, з приводу погашення заборгованості за договором позики.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною першою статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частиною третьою статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , яка згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, на час відкриття спадщини у померлого ОСОБА_6 була неповнолітня дочка - відповідачка у справі ОСОБА_5 .

Згідно ст. 1281 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини) 1. Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. 2. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. 3. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. 4. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимог.

Таким чином, правовідносини, що виникли між кредиторами та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцями та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1281, 1282 ЦК України.

Так, саме частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодаця строків пред`явлення вимог до спадкоємців.

Сплив визначених статтею 1281 строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями , а також припинення таких зобов`язань.

Згідно ст. 1282 ЦК України, передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року №640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

При цьому, вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було відомо про смерть позичальника ОСОБА_6 , що підтверджується їх заявою на прийняття спадщини за заповітом поданою 15 березня 2006 року приватному нотаріусу Тячівського районного нотаріального округу в Закарпатській області Стойка Н.Ф.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачі пред`являли свої вимоги до спадкоємців, у межах строків, визначених статтею 1281 ЦК України. Крім того, заява на прийняття спадщини не можна вважати претензією кредитора до спадкоємців. Відтак, суд вважає необґрунтованими доводи позивачів щодо своєчасного пред`явлення вимоги до спадкоємця та вважає, що позивачі втратили право вимоги до спадкоємця.

Тобто, в даному випадку встановлено факт пропуску кредитором преклюзивного строку визначеного ст.1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з цим представником відповідачки 19 листопада 2024 року подано заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц).

Враховуючи те, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог позивача, у даному випадку позовна давність не застосовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то понесені позивачами судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу, слід покласти на позивачів пропорційно понесених кожним з них витрат.

Крім того, згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи, що представник відповідачки до закінчення судових дебатів зробив відповідну заяву щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд може вирішити дане питання вже після ухвалення рішення по суті позовних вимог відповідно до приписів ст. 270 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідачка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителька: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення суду складено 14 лютого 2025 року.

Суддя М.Д. Стецюк