ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 638/9660/19

провадження № 61-18166св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Людмила Вікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Прядкіної О. В., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Кондра Л. В., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що квартири АДРЕСА_2 придбані ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Згоди чоловіку на їх відчуження позивачка не надавала, а підпис у заяві від її імені, посвідченій приватним нотаріусом Кондрою Л. В., вчинений не нею, а іншою особою. Відповідач здійснив відчуження квартир ОСОБА_3 без згоди позивачки, а тому договори купівлі-продажу

є недійсними. Перепродаж ОСОБА_3 цих квартир ОСОБА_4 поза її волею є також незаконним, а тому на підставі статті 388 ЦК України належним способом захисту її порушеного права є вимога про витребування майна у ОСОБА_4 і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 , укладені 30 листопада 2017 року між ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 , посвідчені державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори (далі - державний нотаріус) Печко О. С., реєстрові номери 7-496, 7-498; витребувати указані житлові приміщення із незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь і скасувати державну реєстрацію речового права, а саме: номер запису про право власності від 12 грудня 2017 року 23892336; від 12 грудня 2017 року 23892430; від 17 лютого 2020 року 35517540; від 17 лютого

2020 року 35517811.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року

в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довела належними доказами недобросовісність сторін оскаржуваних правочинів, а також відсутність її згоди, як співвласника, на їх укладення. Тоді як вимога позову про витребування спірного майна на користь відповідача ОСОБА_2 суперечить вимогам частини першої статті 4 ЦПК України, якою визначено право позивача на захист власного порушеного, невизнаного або оспорюваного права, що також порушує права добросовісного набувача.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року,

з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 листопада

2023 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Шевцовим О. А., задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 204,3 кв. м, житловою площею 108,3 кв. м, укладений 30 листопада 2017 року між ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Печко О. С., реєстровий номер 7-496.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_4 , загальною площею 181,8 кв. м, житловою площею 129,3 кв. м, укладений 30 листопада 2017 року між ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Печко О. С., реєстровий номер 7-498.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру

АДРЕСА_3 , загальною площею 204,3 кв. м, житловою площею 108,3 кв. м, номер запису про право власності 23892336 від 12 грудня 2017 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру

АДРЕСА_4 , загальною площею 181,8 кв. м, житловою площею 129,3 кв. м, номер запису про право власності 23892430 від 12 грудня 2017 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру

АДРЕСА_3 , загальною площею 121,2 кв. м, житловою площею 49,7 кв. м, номер запису про право власності 35517540 від 17 лютого 2020 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру

АДРЕСА_3 , загальною площею 75,5 кв. м, житловою площею 19,6 кв. м, номер запису про право власності 35517811 від 17 лютого 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд зазначив, що позивачка не надавала згоду на укладення оскаржуваних правочинів. Апеляційний суд вказав, що належним способом захисту порушеного майнового права позивачки та, відповідно, застосування наслідків недійсності оспорюваних правочинів буде скасування державної реєстрації речового права, що забезпечить приведення їх (майнових прав) до стану, що існував на момент вчинення дії (укладення договору). Витребування позивачкою спірного майна на свою користь можливе лише за умови визначення її частки у спільній сумісній власності, що не є предметом розгляду в цій справі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 грудня 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Ісаєва Ю. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року

і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від

26 липня 2021 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними не приведе до захисту прав позивачки, оскільки без вирішення питання щодо поділу майна подружжя, визначення частки позивачки у спільному майні подружжя, взагалі неможливо встановити сам факт порушення її прав. Усупереч висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16, апеляційний суд, скасовуючи державну реєстрацію права власності

ОСОБА_4 , фактично позбавив його права власності. Апеляційний суд, відмовивши в задоволенні позовних вимог про витребування спірних квартир, без жодних правових підстав та відповідного обґрунтування скасував державну реєстрацію права власності на спірні квартири за ОСОБА_4 . Під час укладення договорів купівлі-продажу згода позивачки була.

ОСОБА_4 законним шляхом набув у власність спірні квартири. Питання добросовісності набуття спірних квартир суд не досліджував.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 січня

2020 року у справі № 761/26815/17, від 18 лютого 2021 року у справі

№ 14/5026/1020/2011, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц,

від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13,

від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

12 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Михайловин Д. В. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано тим, що доводи заявника наведені у касаційній скарзі, жодним чином не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, а базуються виключно на власній оцінці та суб?єктивній незгоді з прийнятим судовим рішенням.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2023 року представнику

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 поновленострок на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали

з Дзержинського районного суду м. Харкова.

Зупинено дію постанови Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

12 лютого 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі

з 21 червня 2014 року.

16 лютого 2015 року між Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого покупець набув у власність квартиру АДРЕСА_5 . Купівля указаної квартири здійснена за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , викладеною

у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Драгу Ю. Г. 26 січня 2015 року за реєстровим номером № 79.

03 квітня 2015 між Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого покупець набув у власність квартиру

АДРЕСА_2 . Купівля указаної квартири здійснена за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Драгу Ю. Г. 20 березня 2015 року за реєстровим номером № 393.

17 серпня 2017 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 продати належну йому на праві власності квартиру та паркувальне місце, що за адресою: АДРЕСА_6 , на умовах, які будуть визначатися нею самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти його інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та організаціями з питань, пов`язаних із укладенням та належним оформленням договору купівлі-продажу, про що видана довіреність терміном на п`ять років, до 17 серпня 2022 року, посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Волковицьким С. О. та зареєстрована в реєстрі за № 643.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , справжність підпису на якій посвідчено 05 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Кондрою Л. В. за реєстровим

№ 2876, ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на продаж належних йому на праві приватної власності квартир та машиномісць, які набуті ним, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з нею, у тому числі квартир АДРЕСА_2 .

13 листопада 2017 року між ОСОБА_2 (продавець), від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності від 17 вересня 2017 року,

і ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Печко О. С., який зареєстровано в реєстрі за № 7-496, за умовами якого ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_6 , передав за плату у власність ОСОБА_7 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

За умовами договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , заявляє та гарантує, що продаж квартири проводиться

з витребуванням згоди його дружини ОСОБА_1 , викладеної у формі заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом

Кондрою Л. В. за реєстровим № 2876, оскільки предмет цього договору

є об`єктом права спільної сумісної власності і це доведено до відома покупця та державного нотаріуса.

13 листопада 2017 року між ОСОБА_2 (продавець), від імені якого діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності від 17 вересня 2017 року,

і ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Печко О. С., який зареєстровано в реєстрі за № 7-498, за умовами якого ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_6 , передає за плату у власність ОСОБА_7 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

За умовами договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , заявляє та гарантує, що продаж квартири проводиться

з витребуванням згоди його дружини ОСОБА_1 , викладеної у формі заяви, справжність підпису на якій було посвідчено приватним нотаріусом Кондрою Л. В. за реєстровим № 2876, оскільки предмет цього договору

є об`єктом права спільної сумісної власності і це доведено до відома покупця та державного нотаріуса.

12 грудня 2017 року ОСОБА_3 відчужив указані квартири на користь ОСОБА_4 , про що укладені договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т. І. за реєстровими № 2032, № 2034.

Приватний нотаріус Кондра Л. В. листом від 09 грудня 2020 року № 315/01-16 повідомила, що за № 2876 на бланці ННТ283866 приватний нотаріус

Кондра Л. В. засвідчила справжність підпису ОСОБА_8 на заяві про не перебування у шлюбі.

24 березня 2021 року в інтересах ОСОБА_2 адвокат Горячев О. А. подав заяву про визнання позову.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Вирішуючи спір, апеляційний суд зробив висновок про те, що ОСОБА_1 не надавала згоду на укладення оскаржуваних правочинів.

Проте колегія суддів не погоджується із висновком апеляційного суду

з таких підстав.

У частинах першій, другій статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків таких його складових елементів: незаконність змісту правочину; недотримання форми; невідповідність, дефект, суб`єктного складу; невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі

в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Сторони у справі не заперечують презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження

№ 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року

у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від

22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого

з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності

і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого

з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від

29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому

й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Тобто ненадання одним із подружжя згоди на продаж іншим з подружжя спільного майна саме по собі не має правового значення без доведення обставини недобросовісності набувача та не може бути єдиною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи

і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , під час укладення спірних договорів купівлі-продажу свідомо повідомив покупця, що нерухоме майно, яке є предметом спірних договорів купівлі-продажу, відчужується за згодою ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально, що вказує на його недобросовісність стосовно третьої сторони, яка не має можливості перевірити вказані обставини в нотаріальних реєстрах (наявність / відсутність такої згоди), що, в свою чергу, виключає недобросовісність покупця.

За наведених обставин, а також враховуючи, що ОСОБА_1 не надала до суду належних та достовірних доказів того, що ОСОБА_9 діяв недобросовісно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково

і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку

з наведеним колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції,

а ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору за подання касаційної скарги в силу закону, судові витрати, понесені у зв?язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 9 220,80 грн, слід стягнути з ОСОБА_1

в дохід держави.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року

скасувати, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК

у м.Києві/м.Київ/22030106; ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України)) судовий збір за перегляд справи в суді касаційної інстанцій в розмірі

9 220,80 грн (дев?ять тисяч двісті двадцять гривень вісімдесят копійок).

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року

втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов