ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 334/1734/19

провадження № 61-18487св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року у складі судді Баруліної Т. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від

19 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Кукурудз Т. Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивовано тим, що квартира

АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року (справа № 2-4733/06) та зареєстрована ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 15 березня 2007 року. У вказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_1 , ОСОБА_2

і чоловік ОСОБА_3 .

29 липня 2016 року ОСОБА_6 , який був співмешканцем ОСОБА_5 , її вбив.

Вказували, що після похорону ОСОБА_5 позивачі у вказаній квартирі знайшли копію договору купівлі-продажу цієї квартири, від 24 червня

2016 року, який укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 .

Позивачі зазначали, що вказаний договір купівлі-продажу квартири

є недійсним, оскільки підпис на цьому договорі істотно відрізняється від підпису ОСОБА_5 . Коштів, за які було продано вказану квартиру, позивачі у ОСОБА_5 не бачили.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили визнати договір купівлі-продажу квартири від 24 червня 2016 року, укладений між

ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , зареєстрований приватним нотаріусом Кукурудз Т. Ю. за реєстраційним номером 1889, недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , проведену відповідно до договору купівлі-продажу від 24 червня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі не надали жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження того, що ОСОБА_5 не укладала (не підписувала) спірний договір купівлі-продажу квартири.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 грудня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що матір заявниці спірний договір купівлі-продажу квартири не підписувала. В матеріалах справи немає висновку почеркознавчої експертизи, без якої цей спір вирішити неможливо. Позивачі сподівались, що суд візьме до уваги кримінальне провадження, в якому

і призначалась експертиза, в результатах якої зазначено, що підпис не належить матері позивачки. Вказує, що її матір коштів від продажу квартири не отримувала. Досліджений судами висновок експерта від 16 січня 2019 року № 4-385 почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 0003306, та висновок спеціаліста від 29 вересня 2017 року № 230, на переконання заявниці, до уваги не взято.

Доводи інших учасників справи

15 серпня 2024 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала до Верховного Суду додаткові пояснення, які мотивовано тим, що фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 19 вересня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду

м. Запоріжжя.

20 лютого 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, викладені

у додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира

АДРЕСА_1 .

24 червня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_8 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом

Вовк І. І. 01 квітня 2015 року за реєстровим номером 3198, був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Цей договір зареєстрований приватним нотаріусом Кукурудз Т. Ю. за реєстраційним номером 1889.

29 липня 2016 року ОСОБА_6 - співмешканець ОСОБА_5 , завдав їй тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_5 ,

в квартирі, в якій вони проживали, за адресою:

АДРЕСА_2 .

За фактом підробки договору купівлі-продажу квартири, в якій проживають ОСОБА_3 та його діти, на підставі заяви ОСОБА_3 внесено відомості до ЄРДР № 00003306 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2019 року ОСОБА_6 засуджено за частиною другою статті 121 КК України до

8 років позбавлення волі за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_5 .

На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року до суду надано копію висновку експерта від 16 січня 2019 року

№ 4-385 за результатами почеркознавчої експертизи та копію висновку спеціаліста від 29 вересня 2017 року № 230, які були проведені

у кримінальному провадженні № 0003306.

Відповідно до висновку експерта від 16 січня 2019 року № 4-385 почеркознавчої експертизи, встановлено, що вирішити питання ким, ОСОБА_5 або іншою особою виконано підпис в графі «Продавець»

у посвідченому 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Кукурудз Т. Ю. та зареєстрованому в реєстрі за номером 1889 договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Вовк І. І. 01 квітня 2015 року за № 3198, не виявляється можливим через незіставність досліджуваного підпису зі зразками підписів

ОСОБА_5 .

Питання ким, ОСОБА_5 або іншою особою виконано рукописний запис « ОСОБА_5 » в графі «Продавець» у посвідченому 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Кукурудз Т. Ю. та зареєстрованому в реєстрі за номером 1889 договорі купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладеному між ОСОБА_5

і ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом

Вовк І. І. 01 квітня 2015 року за № 3198, не вирішувалось у зв`язку

з відсутністю порівняльних зразків почерку ОСОБА_5 .

Згідно з висновком спеціаліста від 29 вересня 2017 року № 230 підпис від імені ОСОБА_5 та короткий рукописний текст « ОСОБА_5 » у графі «Підписи: продавець» у копії (оригіналі) договору купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 від 24 червня 2016 року, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за номером 1889 приватним нотаріусом Кукурудз Т. Ю., виконані ОСОБА_5 .

У справі, що переглядається, позивачі не заявляли клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовлення документації, оцінка майна, інвентаризація), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину

є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним

у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований

в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями зазначених процесуальних норм передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів зробив правильний висновок про відмову

в задоволенні позову, оскільки позивачі не довели належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, зокрема те, що

ОСОБА_5 не підписувала спірний договір, так як в межах наданих їм процесуальним законодавством прав вони не надали належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. Клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи позивачі не заявляли.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника

з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті судами вирішено правильно і законно,

а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від

07 березня 2023 року та постанови Запорізького апеляційного суду від

19 вересня 2023 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов