Справа № 603/288/19
Провадження №2-с/603/1/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Пасічника А.З.,

за участі секретаря судового засідання Лучкович Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Монастириського районного суду Тернопільської області заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

19 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просить скасувати судовий наказ, що виданий Монастириським районним судом Тернопільської області у справі №603/288/19 від 21 травня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 08 травня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття та сплачений судовий збір. Окрім того, просить поновити строк визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилається на те, що про існування вказаного вище судового наказу вперше дізналася у грудні місяці 2024 року, а його копію отримала 13 грудня 2024 року. Вважає, що судовий наказ виданий помилково, оскільки судом під час його видачі не було встановлено на чиєму утриманні фактично перебували діти. Вказує, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2019 року, шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний, також у вказаному рішенні зазначалось, що діти проживають з нею, як і станом на дату подачі заяви, однак за результатами винесеного судового наказу вона змушена сплачувати аліменти на дітей, які проживають з нею та яких вона фактично утримує.

Заява надійшла до суду 19 грудня 2024 року та була призначена до судового розгляду в строки визначені ч.3 ст.432 ЦПК України.

02 січня 2025 року від боржниці надійшла заява про усунення недоліків заяви про визнання судового наказу від 21 травня 2019 року таким, що не підлягає виконанню, в якій ОСОБА_1 просить заявлену вимогу про скасування судового наказу у справі №603/288/19 від 21 травня 2019 року вважати помилковою та замінити її на вимогу провизнання цього судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Суд приймає таку заяву з огляду на те, що зміст заяви та її обґрунтування зводиться саме до процедури визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися шляхом надіслання судових повісток за адресою реєстрації та фактичного місця проживання. Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень повернулися на адресу суду з відмітками про те, що адресати відсутні за вказаною адресою.

Зважаючи на те, що судове засідання у справі неодноразово відкладалося з причин неналежного повідомлення сторін у справі, а також зважаючи на вимогу ч.3 ст.432 ЦПК України, відповідно до якої неявка стягувача і боржника в судове засідання не є перешкодою для розгляду заяви, суд вважає за можливе прийняти рішення у справі за відсутності боржниці та стягувача.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності докази, приходжу до наступних висновків.

21 травня 2019 року суддею Монастириського районного суду виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 08 травня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

На підтвердження викладених у заяві про видачу судового наказу обставин, представником стягувача були долучені: копія паспорту заявника; копія РНОКПП заявника; копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 12 січня 2013 року; копії свідоцтв про народження дітей серій НОМЕР_3 з наступними номерами: № НОМЕР_4 від 25 грудня 2012 року, № НОМЕР_5 від 16 жовтня 2015 року та № НОМЕР_6 від 12 травня 2010 року, згідно яких матір`ю дітей зазначена боржниця; довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 від 27 серпня 2018 року; ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

19 грудня 2024 року боржниця звернулась до суду із заявою про визнання судового наказу таким що не підлягає виконанню та на підтвердження заявлених вимог надала:

- копію паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_7 виданого 01 листопада 2018 року, органом 6122;

- копію довідки про реєстрацію місця проживання особи №2889/10-07 від 15 листопада 2018 року, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- копію супровідного листа, виданого Монастириським районним судом Тернопільської області №ЕП-600/24-вих від 12 грудня 2024 року про направлення копії судового наказу від 21 травня 2019 року;

- копію судового наказу від 21 травня 2019 року, виданого Монастириським районним судом Тернопільської області у справі №603/288/19;

- копію заочного рішення Монастириського районного суду Тернопільської області у справі №603/439/19 від 08 жовтня 2019 року, відповідно до якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області, актовий запис № 01, розірваний;

- копію квитанції про сплату судового збору від 16 грудня 2024 року.

Відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

В той же час судовий наказ є також виконавчим документом (ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 431 ЦПК України).

За змістом п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути виданий, якщо заявлена вимога про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (ч.2 ст.161 ЦПК України).

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п.7 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачом вимог по суті.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 14 від 23 грудня 2011 року зазначається, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

До заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника (пункт 5 зазначеної Постанови). Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених вимог.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25.09.2015 року, наведені в ст. 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

-видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

-коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

-видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

-помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

-видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

-пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Враховуючи викладене, процедура визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Вищевказане знаходить своє підтвердження у викладеній правовій позиції Верховного суду, у постанові від 19.09.2022 року по справі №917/244/21 згідно з якою визначено, що у межах розгляду саме заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого й однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, проте не здійснюється перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого документа - судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржниця посилається на те, що проживає разом із своїми дітьми та утримує їх, а тому вважає, що у неї відсутній обов`язок сплачувати аліменти на користь стягувача.

Із змісту заяви про видачу судового наказу, заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та долучених стягувачом та боржницею доказів вбачається, що місце реєстрації сторін справи та їх дітей є житловий будинок за адресою - АДРЕСА_1 .

Приймаючи рішення про видачу судового наказу, суддя на основі наданих документів встановила сукупність обставин, необхідних для видачі такого виконавчого документа, а саме те, що стягувач є батьком дітей, на утримання яких просив стягнути аліменти; на час подання зави про видачу судового наказу діти проживали разом з батьком; вимога про стягнення аліментів заявлена до матері дітей, яка в силу своєї родинної спорідненості з ними має обов`язок їх утримувати.

Стороною стягувача надані докази фактичного проживання дітей разом з батьком станом на дату звернення до суду із заявою про видачу судового наказу і на думку суду жодного значення не має та обставина, що місцем реєстрації матері була та сама адреса, що й батька та дітей, адже така в силу вимог ч.1 ст.165 ЦПК України не є підставою для відмови у видачі судового наказу. Суд звертає увагу на те, що процедура наказного провадження надає можливість одному з батьків негайно та без зволікання отримати виконавчий документ та звернути його до виконання, що дозволяє в максимально короткі строки отримувати необхідні грошові кошти на утримання дітей в чітко регламентованому законом розмірі. Водночас така процедура не передбачає оцінки будь-яких інших обставин, що не відображені у документах, доданих до заяви про видачу судового наказу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що у рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2019 року встановлювалися обставини проживання дітей разом із нею. Дослідивши копію судового рішення, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, судом встановлено, що будь-які дані, які б вказували на місце проживання дітей у цьому судовому рішенні не зазначені, а тому посилання боржниці в цій частині не заслуговують на увагу.

Окрім цього, суду не надані жодні докази на спростування того, що батько з часу видачі судового наказу до цього часу проживає окремо від дітей, не утримує їх, а також того, що матір фактично утримує, матеріально забезпечує дітей.

З огляду на вищенаведене суд не вважає, що існують підстави для визнання судового наказу про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 таким, що не підлягає виконанню.

Документи, що надані боржницею разом із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не спростовують її обов`язку утримувати дітей, як і права стягувача на отримання аліментів, а лише стосуються сімейного стану сторін та їх місця реєстрації, а відтак на рішення суду не впливають.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд звертає увагу, що законодавством визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Зокрема, статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених уст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаних норм закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів. З наведеного слідує, що факт проживання дітей з матір`ю, з якої стягуються аліменти, їх утримання нею є істотними обставинами та можуть слугувати підставами для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Ці обставини підлягають доведенню в порядку позовного провадження та не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що така відповідає вимогам ч.1 п.4 ст.161 ЦПК України, підстав для відмови у видачі судового наказу, передбачених ст.165 ЦПК України судом не встановлено, судовий наказ було видано не помилково, а за заявою представника заявника про стягнення аліментів та на законних підставах, боржницею не надані суду докази того, що його добровільно виконано, примирення між сторонами не відбулося, підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з мотивів на які посилається боржниця немає, оскільки існує судовий наказ (судове рішення), який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України такий є обов`язковим до виконання.

Таким чином, встановивши відсутність обставин, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом (судовим наказом), суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню слід відмовити.

Щодо клопотання боржника про поновлення строку для подання заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконання, то суд зауважує, що право на подання такої заяви жодними строками не обмежене, а тому є таким, що зайво заявлене.

На підставі викладеного і керуючись ст. 432 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів виданого Монастириським районним судом від 21.05.2019 року у справі № 603/288/19 таким що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А. З. Пасічник