Справа № 129/532/25
Провадження по справі № 2/129/737/2025
У х в а л а

про залишення позовної заяви без руху

14.02.2025 року місто Гайсин

Суддя Гайсинського районного суду Вінницької області Капуш І.С., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2025 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого, на підставі ордеру серії АВ №1158287 від 11.02.2025р. та договору про надання правничої допомоги №б/н від 22.12.2024р. діє адвокат Доля Олена Анатоліївна до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу, у якій позивач просить розірвати шлюб, зареєстрований Міщанським відділом РАЦС Управління РАЦС москви, запис акту про укладення шлюбу №313.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, вважаю за необхідне подану заяву залишити без руху у зв`язку із наступним.

Відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна відповідати вимогам ст.ст. 175, 177 цього Кодексу.

Вивчивши позовну заяву, судом встановлено, що позовна заява не в повній мірі відповідає цим вимогам:

1. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 4 ст. 95 ЦПК України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

До матеріалів справи додано копію свідоцтва про шлюб, яка не завірена належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином росії, а відповідачка - України. Шлюб між сторонами укладено в російській федерації.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Стаття 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

У відносинах України з російською федерацією застосовувалась Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, стаття 13 якої визначала, що Документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Однак, 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон).

22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.

Закон передбачає:

- зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь (стаття 1);

- вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Мінська конвенція), та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь зупинено з 27.12.2022 року (лист 30.12.2022 № 72/14-612-108558).

Міністерство юстиції України на запит Нотаріальної палати України надало роз`яснення стосовно визнання та легалізації на території України документів, виданих компетентними органами держав-учасниць Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, у зв`язку з набранням чинності Законом № 2783-ІХ про вихід з Конвенції та Протоколу.

Мін`юст зазначає, що із дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з росією і білоруссю).

Також з дати зупинення дії Конвенції 1993 року відсутні правові підстави для здійснення безпосередніх зносин установ юстиції відповідно до Протоколу 1997 року до цієї Конвенції. Враховуючи викладене, для прийняття документа, складеного в російській федерації, цей документ повинен містити апостиль.

Однак, подана позивачем копія свідоцтва про шлюб не містить засвідчення апостилем, тому не може бути прийнята судом.

Відтак, позивачу слід надати суду належним чином засвідчену копію свідоцтва про шлюб.

2. Відповідно до ч. 6 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України

Відповідно до ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Угоди між сторонами для визначення підсудності Гайсинському районному суду Вінницької області до матеріалів позову не надано, реєстрація шлюбу відбулась у російській федерації. Позивач зазначає, що подає позов за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ст.27 чинного ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, суд, на виконання ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України, звернувся до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про її зареєстроване місце проживання (перебування), а також скористався даними Єдиного державного демографічного реєстру, за допомогою якого, вдалося підтвердити зареєстроване місце проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, позовна заява підписана адвокатом Долею Оленою Анатоліївною, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , однак відповідно до положень ч. 1 ст. 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

На підтвердження повноважень адвоката, як представника позивача, адвокатом Долею О.А. долучено ордер серії АВ №1158287 від 11.02.2025р. та в позовній заяві посилається на договір про надання правничої допомоги №б/н від 22.12.2024р., однак до матеріалів справи сам договір не долучено, у зв`язку із чим неможливо встановити, чи дійсно між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Долею О.А. 22.12.2024р. укладено договір про надання правничої допомоги, зокрема чи підписаний він позивачем ОСОБА_1 .

Водночас, згідно з вимогами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що розірвання шлюбу судом відбувається за позовом одного із подружжя відповідно до ст. 110 СК України.

Заборона подання позовної заяви про розірвання шлюбу представником одного з подружжя, що чітко випливає з ч. 1 ст. 110 СК України та із самої суті спору, не виключає участі представника сторін насамперед позивача у розгляді справи про розірвання шлюбу. Представник позивача не може сам підписати позовну заяву про розірвання шлюбу, але представник може представляти позивача чи відповідача.

За відсутності позивача не можна ні з`ясувати повною мірою обставини життя подружжя, ні вжити заходів до їхнього примирення.

Таким чином, зважаючи на спеціальну норму Сімейного кодексу України, суд прийшов до висновку, що заяву від імені позивача про розірвання шлюбу подано особою, яка не має права її підписувати.

Враховуючи викладене, позовна заява ОСОБА_1 подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне залишити вказану позовну заяву без руху та надати позивачу максимальний визначений ч. 2 ст. 185 ЦПК України строк для усунення недоліків - 10 днів з дня отримання ухвали для усунення викладених у ній недоліків шляхом подання до суду позовної заяви в новій редакції з додатками, її копії і копії всіх додатків у відповідності до кількості учасників справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 175, 177, 185, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху та надати позивачу строк - 10 днів з дня вручення ухвали, для усунення недоліків.

Роз`яснити позивачу, що у разі їх не усунення у встановлений строк позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу, що не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: