КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/858/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/15050/23

10 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» Гусєва Павла Володимировича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Цуранова А.Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення страхового відшкодування.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За фактом вказаної ДТП СУ ГУНП в Дніпропетровській області розпочато кримінальне провадження № 0000496 за ч. 2 ст. 286 КК України. 31 лпня 2023 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яку направлено до ПрАТ «СК «Інтер-Поліс». Листом від 11 жовтня 2023 року ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» повідомило позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування моральної шкоди. 06 листопада 2023 року Страхова компанія «Інтер-Поліс» сплатила їй частину страхового відшкодування в розмірі 20 000 грн.

Посилаючись на те, що часткова сплата страхового відшкодування є незаконною та необґрунтованою, позивач ОСОБА_1 а просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» на її користь залишок не сплаченого страхового відшкодування у розмірі 20 200 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення страхового відшкодування задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 20 200 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» - Гусєв Павло Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції єнезаконним та необгрунтованим. Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права і неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач та відповідач досягли згоди щодо розміру страхового відшкодування та на виконання вимог Закону № 1961-IV та заяви потерпілої страховиком було сплачено ОСОБА_1 20 000 грн.

Отже, керуючись принципами диспозитивності між страховиком та потерпілою особою було узгоджено суму страхового відшкодування, а відтак Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Інтер-Поліс» виконало свій обов`язок перед потерпілою особою та відшкодувало у повному обсязі завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шляхом досягнення згоди щодо розміру страхового відшкодування, тоді як позивач почала діяти суперечливо, не погоджуючись з визначеним на підставі договору розміром страхового відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року - без змін.

Зазначає, що страховик, скориставшись їїнеобізнаністю у страховому законодавстві, запропонував їй укласти договір, який суперечить вимогам ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умови якого лише частково відповідали заявленим вимогам.

Відповідно до п. 36.7 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Вважає, що вона, не погодившись з сумою сплаченого страхового відшкодування страховиком, на законних підставах звернулась до суду для оскарження прийнятого страховиком рішення.

В судове засідання представник відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» - Гусєв ПавлоВолодимирович не з?явився, про день та час слухання справи товариство повідомлено у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника апелянта.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні проти довордів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляці йну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.06.2023 року, о 18:05 год., водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по Полтавському шосе у місті Дніпро, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , в результаті якого настала смерть останнього.

Слідчим відділом ГУНП в Дніпропетровській області 04.04.2023 за вказаним фактом внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000496.

31.07.2023 року слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000496 в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаною постановою встановлено, що водій автомобіля «Daewoo Nubira», ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути даної ДТП, дії водія не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, однак встановлена невідповідність дій водія не знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 12.11.1996 року.

10.07.2023 року ОСОБА_1 , як мати загиблого пішохода, звернулась до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок смерті її сина на суму, яка складається з 1/2 частини моральної шкоди в сумі 40 200 грн.

11.10.2023 року листом ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» № 2096 відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

В подальшому, 03.11.2023 року між ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» та ОСОБА_1 укладено договір про узгодження розміру страхового відшкодування, згідно з умовами якого сторони узгодили суму страхового відшкодування в розмірі 20 000 грн. по події, яка мала місце 04.06.2023 року та повідомили про відсутність взаємних претензій у разі перерахування суми страхового відшкодування на рахунок потерпілого у строк до 08.11.2023 року.

В матеріалах справи міститься виписка по картці ОСОБА_1 , з якої вбачається, що 06.11.2023 року наїї рахунок від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 20 000 грн в якості страхового відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» про стягнення страхового відшкодування, суд першої інстанції вказав на те, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3).

Статтею Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» встановлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 6700 грн.

Судом встановлено, що позивачу в результаті загибелі її сина в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_4 , заподіяно моральну шкоду, розмір якої визначений імперативною нормою спеціального Закону та становить 80 400 грн. (6 700 х 12).

З матеріалів справи вбачається, що крім матері загиблого, особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди стосовно померлого ОСОБА_2 , є батько останнього - ОСОБА_2 .

За таких обставин суд дійшов висновку про доцільність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 200 грн. (40 200 - 20 000).

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на укладений між сторонами договір про узгодження суми страхового відшкодування у зв`язку з тим, що він суперечить вимогам статті 27 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які є спеціальними у спірних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року відповідає.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) (стаття 980 Цивільного кодексу України).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частиною 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, дійшов висновку, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача незалежно від наявності вини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах по справах: 751/8121/17 від 14 січня 2019 року, №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року, №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року, та № 126/1439/17 від 01 лютого 2018 року.

Судом встановлено, відповідачем не заперечувалося, що 04 червня 2023 року, о 18.05 год, сталася ДТП за участю автомобіля «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті якого настала смерть пішохода ОСОБА_2 .

Автомобіль марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у відповідності до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України є джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином шкода, спричинена смертю ОСОБА_2 , має бути відшкодована у повному обсязі, незалежно від наявності вини водія автомобіля марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Підпунктом 3 ч. 1 ст. 980 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Також, судом встановлено, відповідачем не зарперечувалося, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Daewoo Nubira», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована в ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» за полісом №ЕР-209389651 від 08 червня 2022 року.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1. ст. 22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Пунктом 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, батькам (усиновлювачам). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Отже, особою, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , є, зокрема, його матір - ОСОБА_1 .

Статтею Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік установлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 6700 гривень; у погодинному розмірі - 40,46 гривні.

Судом встановлено, відповідачем не спростовано, що ОСОБА_1 в результаті загибелі її сина в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 04 червня 2023 року, заподіяно моральну шкоду, розмір якої остання оцінює в 40 200 грн., що становить 1/2 частину від 12 мінімальних розмірів заробітних плат, встановлених на день настання страхового випадку, що стягуються в якості моральної шкоди, внаслідок смерті потерпілого.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу в зв`язку із смертю її сина в порядку пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить 40 200,00 грн, із розрахунку 6 700 х 12 : 2, оскільки крім матері загиблого, особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди стосовно померлого ОСОБА_2 , є батько останнього - ОСОБА_2 .

Доказів щодо відшкодування позивачу меншої частки моральної шкоди, ніж це визначено останнім у позовній заяві (1/2 частки), стороною відповідача до матеріалів справи ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, не надано.

З урахуванням часткової сплати відповідачем на користь позивача маральної шкоди в розмірі 20 000 грн, колегія суддів погоджується з висновками суду першої внстанції про нявність правовових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої суми маральної шкоди в розмірі 20 200 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що Страхова компанія «Інтер-Поліс» виконала свій обов`язок перед ОСОБА_1 та відшкодувала їй у повному обсязі моральну шкоду, завдану внаслідок смерті її сина в дорожньо-транспортній пригоді шляхом досягнення згоди щодо розміру страхового відшкодування у договорі від 03.11.2023 року, колегія чсуддів відхиляє, з огяду на наступне.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі зазначено в пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про: компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. По своїй суті вказані зобов`язання є досить специфічними зобов`язаннями, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризуються визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації чи відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації чи відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації чи відшкодування шкоди.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі N 755/17944/18 (провадження N 61-17511св19) зроблено висновок, що "однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договір про узгодження розміру страхового відшкодування від 03 листопада 2023 року суперечить вимогам статті 27 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положенням Конституції України, оскільки має обмежувальний, дискримінаційний характер, що призводить до звуження як змісту, так і обсягу існуючих прав позивача на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному чинним законодавством України.

Поняття «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», яке вживається в частині третій статті 22 Конституції України, розкривається у Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005: „Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (пункт 4 мотивувальної частини).

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визначено: «Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена» (підпункт 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума несплаченого страхового відшкодування відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і повинна бути виплачена відповідачем.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» Гусєва Павла Володимировича в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» Гусєва Павла Володимировича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» Гусєва Павла Володимировича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» Гусєва Павла Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року

Головуючий: Судді: