ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3862/25 Справа № 199/1520/23 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
УХВАЛА

14 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Єлізаренко І.А., ознайомившись з апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Жовті Води Дніпропетровської області, по дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі і станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 включно. Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з дня його народження.

28 січня 2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2024 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху для сплати судового збору.

У відповідь на зазначену ухвалу, 14 лютого 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відстрочення сплати судового збору та продовження строку виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року, яке обґрунтовано тим, що станом на 12 лютого 2025 року в Управлінні відсутні кошти на рахунках загального та спеціального фонду, а тому на теперішній час не має можливості сплатити судовий збір по даній справі, на підтвердження чого надано виписку з рахунку.

Вирішуючи питання про відстрочення сплати судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Аналіз частин першої, другої статті 8 Закону України «Про судовий збір» дає підстави для висновку, що зменшення тягаря судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а знаходиться у межах суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 697/2951/19 (провадження № 61-16827св21) зазначено, що: «єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати фізичної особи є врахування судом її майнового стану. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Визначення судом майнового стану сторони є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані. Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища. Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Креуз проти Польщі» «Kreuz v.Poland» (рішення від 19 червня 2001 року, пункт 59) вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах: «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 зробила такий висновок, що положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи юридичної особи), а положення пункту 3 частини першої наведеної статті Закону можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Разом з тим, Велика Палата констатувала, що юридична особа не позбавлена права звернутися із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору. Такий обов`язок справляння судового збору є законним фінансовим обмеженням та убезпечує від надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Ураховуючи наведені норми національного законодавства, практику Верховного Суду та рішень ЄСПЛ щодо обов`язку учасника справи здійснити сплату судового збору у визначеному законом розмірі, апеляційний суд дійшов висновок, що наведені заявником Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області доводи та письмові докази не є достатніми для відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а тому у задоволенні поданого клопотання слід відмовити.

Отже, за подання апеляційної скарги Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області має сплатити судовий збір.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, встановлюються судом.

У частині другій статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Ураховуючи те, що заявником не усунуто недолік апеляційної скарги відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року, для забезпечення можливості реалізації конституційного права на апеляційне оскарження необхідно продовжити йому строк для усунення недоліку апеляційної скарги.

Керуючись ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ст. 127, 136, 185, 357 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2024 року відмовити.

Продовжити Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області строк для усунення недоліку апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2024 року, зазначеного в ухвалі Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про продовження строку для усунення недоліку апеляційної скарги.

У разі невиконання ухвали і не усунення недоліку у встановлений строк, апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута скаржнику.

Суддя І.А. Єлізаренко