Номер провадження: 22-ц/813/1648/25
Справа № 504/1663/23
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дубінкіна Юрія Миколайовича, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року, постановленого під головуванням судді Барвенка В.К., у цивільній справі за позовом адвоката Дубінкіна Юрія Миколайовича - представника ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Моторно (транспортного) страхового бюро України, за участю третьої особи - ОСОБА_4 про стягнення регламентної виплати на відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року адвокат Дубінкін Ю.М. діючий в інтересах ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з позовом до Моторно (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), за участю третьої особи - ОСОБА_4 про стягнення регламентної виплати на відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача регламентну виплату по відшкодуванню шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у розмірі 180 000 грн., стягнути з відповідача на користь позивача регламентну виплату по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого в розмірі 60 000 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.02.2023 року у справі № 504/59/22 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Застосовано ст. 75 КК України і звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання, призначеного судом за даним вироком з випробуванням, також покладено на ОСОБА_4 обов`язки відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України

Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_2 (лише у своїх інтересах) до МТСБУ, ОСОБА_4 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 290 000,00 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Позивач зазначив, що вироком суду встановлено, що 24.09.2020р., приблизно о 15 годин 30 хвилин, ОСОБА_4 керував технічно справним автомобілем «AUDI 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснював рух у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини автодороги М-14 «Одеса-Мелітополь» з боку с. Іванове Одеського району Одеської області в напрямку с. Міщанка Одеського району Одеської області.

На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній дворядний рух у кожному напрямку, де смуги, призначені для руху в одному напрямку поділені дорожньою розміткою 1.5, а смуги руху протилежних напрямків поділені розділовим газоном.

Водій ОСОБА_4 , в порушення вимог «Правил дорожнього руху України» здійснював рух у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю 105 км/год, був неуважним, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування наявних навиків водіння, яка не забезпечує безпеку і не дає йому можливість постійно контролювати рух автомобіля, здійснюючи подальший рух з перевищенням допустимої швидкості, маючи об`єктивну і реальну можливість бачити автомобіль «AC-U 39095 ВП6» р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , що рухався попереду в попутному з ним напрямку, та не допустити події дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_4 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, чим створював перешкоду керованому ОСОБА_5 автомобілю, не дотримався безпечної дистанції, чим позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, неправильно оцінив дорожню обстановку, застосував невірні прийоми керування транспортним засобом і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості не застосував, також нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не вжив, та допустив зіткнення передньою правою частиною керованого автомобіля, із задньою лівою частиною автомобіля «AC-U 39095 ВП6», внаслідок якого сталося перекидання останнього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «AC-U 39095 ВП6» р/н НОМЕР_2 ОСОБА_5 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, що могло мати місце в процесі дорожньо-транспортної події та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_5 , яка настала в результаті шоку.

ОСОБА_2 є вдовою загиблого ОСОБА_5 .

На момент смерті на утриманні ОСОБА_5 перебували неповнолітні діти - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до відомостей з сайту МТСБУ цивільно-правова відповідальність власника автомобіля AUDI 100, реєстраційний номер НОМЕР_1 не була застрахована.

Таким чином, заявник, посилаючись на правила ст. 1200 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вважав достатніми підстави для стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей регламентних виплат.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року позов адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишений без розгляду.

Позовні вимоги адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Дубінкін Ю.М., представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишаючи позов адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 без розгляду не взяв до уваги, що син ОСОБА_1 досяг повноліття, у зв`язку з чим він вступив до справи особисто подавши до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи та подав до суду заяву про уточнення прохальної частини позовної заяви.

Апелянт вважає, що оскільки ухвала про залишення позову без розгляду судом не постановлена, позов повинен був вирішений судом по суті.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції залишаючи без задоволення позовні вимоги адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 помилково послався на відсутність доказів звернення ОСОБА_2 в своїх інтересах або в інтересах неповнолітніх дітей до МТСБУ із заявою про відшкодування регламентних виплат у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_5 , оскільки таке звернення не є обов`язковим та не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Заверюха В.О., представник ТОВ ОСОБА_4 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Панасюк О.М., представник МТСБУ просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи,та вважає рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 11 лютого 2025 року представник МТСБУ, ОСОБА_4 , а також його представник адвокат Заверюха В.О. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 202 зв.б., 203).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Дубінкіна Ю.М., представника ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.02.2023 року у справі № 504/59/22 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Застосувано ст. 75 КК України і звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання, призначеного судом за даним вироком з випробуванням, якщо протягом 3 (трьох) років іспитового строку ОСОБА_4 не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 290 000,00 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до МТСБУ був поданий саме в її інтересах, про стягнення регламентних виплат у зв`язку із смертю потерпілого.

В інтересах дітей позов не подавався.

Вироком суду встановлено, що 24.09.2020р., приблизно о 15 годин 30 хвилин, ОСОБА_4 керував технічно справним автомобілем «AUDI 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснював рух у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини автодороги М-14 «Одеса-Мелітополь» з боку с. Іванове Одеського району Одеської області в напрямку с. Міщанка Одеського району Одеської області.

На зазначеній ділянці проїзної частини організовано двосторонній дворядний рух у кожному напрямку, де смуги, призначені для руху в одному напрямку поділені дорожньою розміткою 1.5, а смуги руху протилежних напрямків поділені розділовим газоном.

Водій ОСОБА_4 , який отримав посвідчення водія 14.07.2020р., тобто маючи стаж керування транспортними засобами менше ніж 2 роки, в порушення вимог п/п б) п. 12.6. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р.), далі Правила, якими передбачено: п. 12.6. «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47 дозволяється рух із швидкістю: б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год.» здійснював рух у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю 105 км/год, був неуважним, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування наявних навиків водіння, яка не забезпечує безпеку і не дає йому можливість постійно контролювати рух автомобіля.

Здійснюючи подальший рух з перевищенням допустимої швидкості, тобто створюючи небезпеку для руху, та наближаючись до 34 км. + 900 м. автодороги «Одеса-Мелітополь», діючи з необережності, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, чим порушив вимоги п. 1.5., п/п б), д) п. 2.3. Правил: п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п.п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», п.п д) «не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»; маючи об`єктивну і реальну можливість бачити автомобіль «AC-U 39095 ВП6» р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , що рухався попереду в попутному з ним напрямку, та не допустити події дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_4 , заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у порушення вимог п.п. 12.1.,12.3., 13.1. Правил, якими передбачено: п. 12.1. «При виборі в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу», вкрай уважним не був, не відреагував на зміну дорожньої обстановки, що полягала у швидкому наближенні до транспортного засобу, що рухався попереду з меншою швидкістю, чим створював перешкоду керованому ОСОБА_5 автомобілю, не дотримався безпечної дистанції, чим позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, неправильно оцінив дорожню обстановку, застосував невірні прийоми керування транспортним засобом і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості не застосував, також нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів для зменшення швидкості або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не вжив, та допустив зіткнення передньою правою частиною керованого автомобіля , із задньою лівою частиною автомобіля «AC-U 39095 ВП6», внаслідок якого сталося перекидання останнього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля «AC-U 39095 ВП6» р/н НОМЕР_2 ОСОБА_5 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: а) відкритої черепно-мозкової травми: забита рана в тім`яній області зліва, садна на спинці та на крилах носа, в центрі лобної області внизу (два), в лобній області зліва (множинні), в лівій виличній області, в області зовнішнього кінця лівої брови, в правій надбрівній області, на правій щоці, на правій вушній раковині по зовнішній поверхні, на верхній губі (множинні), осколковий перелом кісток носа, вогнищевий крововилив в м`яких тканинах потилично-тімяної області зліва та в центрі, вдавлений перелом лівої тім`яної кістки, вогнищеві субархаїдальні крововиливи на верхньо серединній поверхні лівої потиличної частки; б) закрита травма тулуба: перелом тіла грудини, множинні переломи І-Х правих ребер та І-VIII лівих ребер, множинні розриви легень, вогнищеві крововиливи в тканини легень, повні розриви правого та лівого крижово-клубових суглобів, лобкового симфізу з багато осколковими переломами правої лобкової кістки; в) відкриті осколкові переломи правої стегнової кістки в середній третині, лівої стегнової кістки в верхній третині, проксимального епіфіза правої великогомілкової кістки, кісток лівої гомілки в нижній третині; г) закритий осколковий перелом правої плечової кістки в нижній третині з переходом на дистальний епіфіз; д) садна на правій бічній поверхні шиї в верхній третині, в області правого плечового суглоба по передній поверхні, в області правого ліктьового суглоба по задній поверхні (два), на тильній поверхні правої кисті, в області лівого плечового суглоба на задній поверхні, в області лівого ліктьового суглоба по задній поверхні, на тильній поверхні лівої кисті (множинні), на передній поверхні правого стегна в верхній третині, на передньо-бічних поверхнях правого стегна в середній третині, в області правого колінного суглоба по передній та по передньо-внутрішній поверхням, в області лівого колінного суглоба по зовнішній поверхні (два), в області лівого гомілко-стопного суглоба по зовнішній поверхні.

Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, що могло мати місце в процесі дорожньо-транспортної події та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із смертю ОСОБА_5 , яка настала в результаті шоку.

ОСОБА_2 є вдовою загиблого ОСОБА_5 .

На момент смерті на утриманні ОСОБА_5 перебували неповнолітні діти - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до відомостей з сайту МТСБУ цивільно-правова відповідальність власника автомобіля AUDI 100, реєстраційний номер НОМЕР_1 не була застрахована.

Залишаючи позовні вимоги адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 в своїх інтересах та/або в інтересах неповнолітніх дітей зверталась до МТСБУ із заявою про відшкодування регламентних виплат у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплено у параграфі 2 «Відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право».

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов?язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.

Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, у свою чергу, - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.

Водночас судом було звернуто увагу на те, що правилом пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Правилом підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.

Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про стягнення регламентних виплат на користь неповнолітньої ОСОБА_3 без задоволення.

Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишаючи без задоволення позовні вимоги адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 помилково послався на відсутність доказів звернення ОСОБА_2 в своїх інтересах або в інтересах неповнолітніх дітей до МТСБУ із заявою про відшкодування регламентних виплат у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_5 , оскільки таке звернення не є обов`язковим та не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування, з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не надала до суду доказів звернення в своїх інтересах, або в інтересах неповнолітніх дітей до МТСБУ із заявою про відшкодування регламентних виплат у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_5 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП, а при дотриманні норм чинного матеріального закону, утриманці мають право повторно звернутись до суду, при цьому має довести вжиття ними розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика (МТСБУ), та те що строк пропущений через незалежні від потерпілих (утриманців) причин.

При цьому, колегія суддів стосовно заявлених позовних вимог адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає можливим зазначити наступне.

Залишаючи позов адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до положення ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Залишаючи позов без розгляду, суд виходив з того, що на момент подання позову, який був поданий до суду 19.04.2023 року, ОСОБА_1 вже був повнолітньою особою, і мав самостійно або через представника представляти свої інтереси в цивільній справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, однак вважає, що суд залишивши позов без розгляду, не взяв до уваги, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однак, колегія суддів вважає, що ухвалене по суті законне та обґрунтоване рішення не є підставою для його скасування лише тільки з підстав порушення судом норм процесуального права щодо залишення позову без розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляційної скарги адвоката Дубінкіна Ю.М., представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції залишаючи позов адвоката Дубінкіна Ю.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 без розгляду не взяв до уваги, що син ОСОБА_1 досяг повноліття, у зв`язку з чим він вступив до справи особисто подавши до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи та подав до суду заяву про уточнення прохальної частини позовної заяви.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Дубінкіна Юрія Миколайовича, представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда