СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13055/21

пр. № 2/759/83/25

06 лютого 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Хвостенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Лавриненко Оксана Іванівна про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 11.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І., за реєстровим №260.

Свої вимоги мотивував тим , що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 . 28.03.2019 року ОСОБА_3 складено заповіт, згідно якого він заповів ОСОБА_1 , усе своє майно, яка належатиме йому на день смерті. Однак, 06.03.2021 року позивачу стало відомо про те, що існує другий заповіт, складений їх батьком 11.03.2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І., за реєстровим №260, яким ОСОБА_3 де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що законом матиме право своєму сину ОСОБА_2 . Вважає, що вкзаний заповіт не відповідає чинному законодавству імає бути визнаний недійсним, оскільки під час вчинення та посвідчення заповіту, як розпорядження ОСОБА_3 , на випадок його смерті, не було дотримано таких вимог правочину як вільне волевиявлення ОСОБА_3 , яке повинне відповідати його внутрішній волі. Вказує, що його батько неодноразово скаржився йому на те, що ОСОБА_2 , примушував його до вживання алкогольних напоїв, а також вчиняв психологічне та фізичне насильство з метою заволодіння майном батька шляхом його відчуження останнім на користь відповідача. В обгрунтування вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 225 та на ч. 1 ст. 232 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного сдуу м. Києва від 20..10.2022 року позов залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного сужу від 09.05.2023 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 09.05.2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.07.2023 року у справі зупинено провадження, у зв`язку з призначенням у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2024 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27.07.2023 року залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2024 року у справі відновлено провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року підготовче провадження у справі закрито.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом по справі встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть срії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 , являється сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

При житті ОСОБА_3 залишив заповіт від 28.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаленко О.І., реєстровий номер №150, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 11).

Пізніше, ОСОБА_3 залишив заповіт 11.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотарвального округу Лавриненко О.І., реєстровий №260, яким все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_2 (т. 1 ас. 10).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красновською Т.В. від 26.11.2021 року заведено спадкову справу до майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 49-89).

Також згідно копії спадкової справи з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - сини померлого, ОСОБА_5 - сестра померлого, ОСОБА_6 - сестра померлого, ОСОБА_7 - сестра померлого.

Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом вимог статей 77,78,79 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності ( містять інформацію щодо предмета доказування), допустимості ( одержані у порядку, встановленому законом ) та достовірності ( на підставі яких можливо встановити дійсні обставини справи). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. .82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так Цивільним кодексом України передбачені самостійні підстави для визнання правочину недійним це:

- укладення правочину дієздатною особою, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст.255 ЦК України )

-укладення правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.(ч.1 ст.231 ЦК України)

Позивач ОСОБА_1 в позові, вказують саме на ці обставини , які свідчать на його думку про недійсність заповіту його батька ОСОБА_3 .

Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Проте, позивач не заявляв клопотання про призначення саме судово-психіатричної експертизи.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Таким чином в України діє презумпція психічного здоров`я, відповідно до якої, у даному випадку, саме на позивача покладається обов`язок доказування розладу психічного здоров`я заповідача під час складення та підписання заповіту.

Тому, проаналізувавши дані обставини, суд вважажє, що доводи позивача про те, що його батько ОСОБА_3 на час складення заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними , не доведені належними та допустими доказами.

Окрім цього, позивачем не надано до суду будь-яких доказів, на підтвердження того, що ОСОБА_3 зловживав алкоголем та не розумів значення своїх дій.

Доводи позивача, що батько зловжив алкоголем, що відображалося на його психічному стані на момент укладення заповіту, є припущенням, а судові рішення на можуть ґрунтуватися на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України."

Також суд вважає, що в суді під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження і доводи позивача ОСОБА_1 про те, що заповіт ОСОБА_3 було складено під фізичним та психологічним тиском.

Як роз`яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Суд, виходячи з обставин справи вважає ці доводи голослівними, так як жодних доказів на підтвердження даних доводів суду не надано, а тому це лише припущення сторони, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Так позивач просив призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити запитання щодо дійсності підписів та ОСОБА_3 на заповіті, а також характеристики його на час підписання заповіту.

Ухвалою суду від 27.07.2023 року вказану експертизу призначено, проте позивачем не оплачено вказану експертизу за клопотанням експерта від 17.05.2024 року, у зв`язку з чим ухвалу суду залишено без виконання, цивільну справу повернуто.

Тому доводи позивача , що до вчинення морального,психічного та фізичного тиску на ОСОБА_3 також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, як і не встановлено обставин ставити під сумнів дійсність підпису заповідача на заповіті.

Таким чином, узагальнивши всі висновки у справі, суд приходить до єдиного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Даючи оцінку всі доводам позивача , суд вважає за необхідне звернутися до практики Європейського суду з прав людини, який зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Так дана справа в суді розглядалася починаючи з червня 2021 року, а відтак у позивача було достатньо часу для доведення своїх позовних вимог.

Так Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 звернула увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт недійсним, коли нотаріус посвідчив заповіт, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.

Зважаючи на те, що заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І., за яким він все своє майно заповів на користь сина ОСОБА_2 складений з дотримання вимог закону, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, а позивачем в свою чергу не доведено наявність підстав для визнання заповіту недійсним, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

На підставі ст. 81, 89, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Лавриненко Оксана Іванівна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Журибеда