ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3292/24

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/288/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2024 року (місце ухвалення - м. Прилуки) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фесик І.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування посилався на те, що 07.07.2002 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 , від якого у них народилися діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що у січні 2024 року спільне проживання було припинено, а 30.01.2024 відповідачка залишивши дітей переїхала проживати на інше місце, причиною сімейних сварок було надмірне вживання алкоголю відповідачкою, відсутність бажання опікуватись дітьми та вчинення домашнього насильства в сім`ї щодо дітей, а також у 2021 та 2023 роках відповідачка залишала сім`ю та переїжджала на інше місце.

Також зазначає, що наказом Прилуцького міськрайонного суду від 01.05.2023 з відповідачки на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

За доводами позову, відповідач своїх материнських обов`язків щодо дітей не виконує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, зловживає спиртними напоями, тому за неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП.

Позивач вважає, що оскільки відповідачка не створила належних умов для проживання, виховання та розвитку дітей, які в даний час мешкають разом з позивачем, перебувають на його утриманні, тому позивач звернувся з відповідною заявою до суду.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18.11.2024 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду обґрунтовано тим, що з урахуванням якнайкращих інтересів дітей та заперечення відповідача проти позбавлення її батьківських прав, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено та судом не встановлено.

Судом враховано, що висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер та не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Також за висновком суду, ОСОБА_2 протягом усього розгляду справи заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, оскільки бажає приймати участь у вихованні дітей і бути присутньою у їх житті, сплатила заборгованість по аліментах, усіляко намагається покращити відносини з дітьми, що свідчить про те, що вона не втратила інтересу до своїх дітей і має намір відновити стосунки з ними.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Фесик І.А. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 18.11.2024 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги рішення суду ухвалено з невідповідністю висновків викладеним у рішенні обставинам справи та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

У скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення неправильно оцінив надані позивачем докази, що призвело до помилкових висновків суду, які не відповідають обставинам справи, оскільки всі докази, які були надані позивачем, надавались суду для доведення того факту, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків і при цьому зловживає алкогольними напоями і позивач не стверджував в позовній заяві, що відповідач є залежною від алкоголю.

Вказує, що в судовому засіданні дочка ОСОБА_5 повідомила, що мати під час спільного проживання вчиняла по відношенню до неї домашнє насильство і у зв`язку з тим, що мати ображала її, неодноразово вчиняла побиття дитини та висловлювалась на адресу дочки нецензурною лайкою, вона втекла з дому і проживала у дідуся і бабусі майже цілий рік і тільки завдяки зусиллям батька, який намагався зберегти сім`ю, вона повернулась жити додому. Зазначене також підтвердив в судовому засіданні і син ОСОБА_1 .

Заявник стверджує, що суд першої інстанції не врахував показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і в судовому рішенні показання свідків вказані неповно, натомість судом були враховані показання інших свідків, які характеризували відповідачку з позитивної сторони.

Також за доводами скарги, постановою Прилуцького міськрайонного суду від 08.05.2024 встановлено, що в діях ОСОБА_3 наявні ознаки адміністративного правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП, яке підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії від 25.04.2024 року, копією заяви про вчинене кримінальне правопорушення, письмовими поясненнями, копією довідки про склад сім`ї, копією судового наказу Прилуцького міськрайонного суду від 01.05.2023, фотознімками та особистими поясненнями порушниці в судовому засіданні, які узгоджуються між собою та згідно ст.251 КУпАП є належними доказами в адміністративній справі.

Як зазначає заявник, постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.06.2024 встановлено, що ОСОБА_3 ухилялась від виконання батьківських обов`язків та не виконувала їх, зо що передбачена адміністративна відповідальність, тому вважає, що вказаними судовими рішення встановлено, що ОСОБА_3 вчинила адміністративне правопорушення по відношенню до дітей (факт умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків), що не було взято до уваги судом першої інстанції.

Заявник посилається, що судом першої інстанції не було встановлено, чи змінилось ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, не було враховано, що відповідачка і надалі продовжує нехтувати своїми обов`язками по відношенню до дітей, а також не було враховано притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та поведінку відповідача в судовому засіданні.

Заявник не погоджується з висновком суду про те, що відповідач намагається покращити відносини з дітьми, оскільки такі висновки не підтверджені жодним доказом, оскільки відповідач не зверталась до суду з проханням не позбавляти її батьківських прав, а лише доводила факт, що вона є люблячою мамою.

В обґрунтування вказаних доводів, заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах № 459/3411/18, 753/2025/19, № 311/563/20, 203/3505/19.

Крім того, за твердженням заявника, судом першої інстанції при розгляді справи не був врахований висновок органу опіки та піклування, у зв`язку з чим суд неправильно встановив обставини, які вказують на доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та врахував доказів, які були приєднані до матеріалів справи, зокрема переписку відповідача з дочкою, а також пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Вихор І.І. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 - адвоката Фесика І.А., а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 18.11.2024 - без змін. В обґрунтування посилається, що судом першої інстанції було правильно надано оцінку фактичним обставинам справи та прийнято рішення в дійсних інтересах дітей та встановлено відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачених частиною першою статті 164 СК України. Посилається, що дії позивача взагалі не направлені на захист інтересів дітей, оскільки спільні діти позивача та відповідачки, перебуваючи під впливом їх батька, від якого залежать матеріально, вимушені були приймати участь у ініційованих батьком розслідуваннях поліції, де надавали "необхідні" свідчення проти своєї матері для складання стосовно останньої адміністративного протоколу, в подальшому батько особисто приводив дітей для участі без згоди матері в засіданні комісії Служби у справах дітей Прилуцької міської ради, а також у судових засіданнях у даній справі. Як зазначає заявник, позивач жодним чином не зміг аргументувати в судовому засіданні та не пояснив, який позитивний вплив може мати факт позбавлення відповідачки батьківських прав, яка після розлучення з позивачем, проживає окремо у шлюбі з іншим чоловіком, але сумлінно сплачує аліменти на дітей та приймає участь у виконанні батьківських обовязків по матеріальному забезпеченню своїх дітей і щиро сподівається на покращення відносин з дітьми. Також за твердженням заявника, позивач працює водієм, тобто має досить затребувану за мобілізаційними завданнями спеціальність, але не маючи бажання виконувати військовий обовязок, з метою ухилення від мобілізації, почав вживати всіх можливих заходів та намагається створити штучні підстави для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Посилається, що після прийняття на початку квітня 2024 року змін до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", згідно яких у п. 4 ч. 1 ст. 23 Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено право для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації зокрема для жінок та чоловіків, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини позбавлений батьківських прав. Як стверджує заявник, позивач у суді першої інстанції повідомляв, що звертався до служби у справах дітей Прилуцької міської ради не з метою налагодження спілкування дітей з їх матір`ю, а з метою позбавити її батьківських прав, у зв`язку з чим у квітні 2024 року позивач ініціював притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. Наголошує, що подія адміністративної справи мала місце 30.01.2024, але позивач звернувся до поліції лише у квітні 2024 року, тобто після внесення змін до законодавства про мобілізацію. Також за доводами відзиву, Чернігівський апеляційний суд своєю постановою від 25.06.2024 закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 184 КУпАП стосовно відповідачки, скасувавши постанову Прилуцького міськрайонного суду від 08.05.2024, проте позивач продовжує використовувати зазначений факт в апеляційній скарзі для позбавлення відповідачки батьківських прав. Крім того, звертає увагу, що переслідуючи недобросовісну мету для створення перед судом негативного враження позивач в позовній заяві стверджував, що відповідачка майже ніде ніколи не працювала, що було спростовано в суді першої інстанції шляхом дослідження записів трудової книжки відповідачки та характеристик з місця роботи, а також до матеріалів справи долучені довідки про не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра і відсутність звернень за медичною допомогою. Відповідачка намагалась підтримувати спілкування з дітьми та не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, а також після ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачка врахувала висновки суду щодо своїх недоліків у поведінці.

Від Органу опіки та піклування Прилуцької міської ради відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 26.12.2024 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 год. 00 хв 17.01.2025.

В ухвалі Чернігівського апеляційного суду від 19.12.22024, яка була направлена учасникам справи, було роз`яснено можливість надання письмової заяви про розгляд справи без участі сторін або подання заяви про розгляд справи в режимі відео конференції.

16.01.2025 через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - адвоката Фесика І.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, до якого також додано клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я (а.с. 229-230 зворот т. 1).

Також 16.01.2025 через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 - адвоката Вихор І.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи за станом здоров`я ОСОБА_2 та через його зайнятість в іншому судовому засіданні по кримінальному провадженню (а.с. 232-235 т. 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17.01.2025 клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Фесика І.А. та представника ОСОБА_2 - адвоката Вихор І.І. задоволено, розгляд справи відкладено на 10-00 год. 13.02.2025.

12.02.2025 через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - адвоката Фесика І.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження викладених обставин представник позивача суду не надав.

Від позивача ОСОБА_1 заяв/клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, про причини своєї неявки не повідомив.

Заявлене представником позивача клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За положеннями ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 43, 49 ЦПК України, і повинні здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи незалежно від причин неявки.

Виходячи з другої поспіль неявки у судове засідання представника позивача і позивача, який не підтвердив поважність причин неявки, жодних клопотань до суду не надав, апеляційний суд вважає можливе розглянути справу за його відсутності, з урахуванням належного повідомлення сторони позивача про дату, час і місце розгляду справи на підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

30.01.2025 від начальника Служби у справах дітей Прилуцької міської ради Л.Г. Кулій надійшов лист, в якому просить розгляд справи проводити за відсутності їх представника (а.с. 242 т. 1).

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.07.2022, який було розірвано на підставі рішення суду.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 6, 7 т. 1).

Судовим наказом Прилуцького міськрайонного суду від 01.05.2023 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.8 т. 1).

Постановою старшого державного виконавця Прилуцького ВДВС у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мовчан Т.О. від 16.04.2024 відкрито виконавче провадження про примусове виконання судового наказу Прилуцького міськрайонного суду, виданого 06.02.2024 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.37,38 т. 1).

Згідно з розрахунку заборгованості, наданого Прилуцьким ВДВС СхМРУ МЮ, станом на 30.04.2024 у ОСОБА_3 існувала заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей за період з квітня 2023 року по березень 2024 року у розмірі 43983 грн 35 коп (а.с. 12 т. 1).

Згідно з характеристикою, наданою головою ОСББ «Діамант» від 22.05.2024, ОСОБА_3 не проживає з 30 січня 2024 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з того часу її не бачили ні з дітьми, ні з чоловіком ОСОБА_9 (а.с.9 т.1).

З характеристики, наданої фізичною особою - підприємцем ОСОБА_10 , убачається, що ОСОБА_1 протягом двох років працює на посаді водія, зарекомендував себе позитивно (а.с.10 т. 1).

Згідно листа директора Прилуцького ліцею №5 імені Віктора Андрійовича Затолокіна Прилуцької міської ради Чернігівської області №110/01-33 від 19.04.2024, на час навчання ОСОБА_11 у 6 Б класі мати ОСОБА_3 батьківські збори не відвідувала жодного разу. За час навчання дочки ОСОБА_12 у 9 В класі мати ОСОБА_3 батьківські збори відвідувала один раз у 5 класі. З класними керівниками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчителями, які забезпечують освітній процес у 6 Б та 9 В ОСОБА_3 не спілкується, що свідчить про відсутність зацікавленості щодо навчання дітей (а.с.11 т. 1).

Відповідно до довідки КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради № 51 від 23.05.2024 ОСОБА_1 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.с.13 т. 1).

Згідно довідки Прилуцької центральної міської лікарні «Психоневрологічне відділення поліклініки» від 14.06.2024, ОСОБА_3 за медичною допомогою до лікаря психіатра не зверталась (а.с.36 т. 1).

Відповідно до довідки ФОП « ОСОБА_15 » № 93 від 08.08.2024, ОСОБА_1 здійснює догляд за дітьми. У разі захворюваності дітей та під час профілактичних оглядів дітей супроводжує батько, турбується про їх стан здоров`я (а.с.92 т. 1).

Згідно з довідкою НКП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради» №67 від 14.06.2024, ОСОБА_3 на обліку у лікаря нарколога не перебуває за наркологічною допомогою не зверталась (а.с.39 т. 1).

В матеріалах справи містяться платіжні інструкції за період з квітня по серпень 2024, згідно яких у ОСОБА_3 відсутня заборгованість зі сплати аліментів (а.с.41-45, 102,103 т. 1).

Згідно характеристики, наданої ФОП ОСОБА_16 , ОСОБА_3 працювала на посаді офіціанта в кафе «Живопис» з 12.05.2021 по 31.03.2023, зарекомендувала себе позитивно, дисциплінарних попереджень не мала. За характером спокійна, врівноважена, алкогольних напоїв не вживала (а.с.46 т. 1).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_3 , остання працювала на різних роботах з 17.09.2002, останнє місце роботи ТОВ «Вест Петрол Маркет», з якої звільнилась за власним бажанням 15.08.2023 (а.с.47-52 т. 1).

Судом також встановлено, що 20.07.2024 ОСОБА_3 був укладений шлюб з ОСОБА_17 , після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на « ОСОБА_18 », що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.64 т. 1).

Згідно висновку виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області №02-16/5586 від 19.08.2024, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 буде доцільним та не суперечитиме інтересам дітей (а.с.95, 96 т. 1).

Як убачається з матеріалів справи, постановою Прилуцького міськрайонного суду від 08.05.2024 ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.184 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн на користь держави (а.с. 170 т. 1).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.06.2024 постанова Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.05.2024, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП скасована, провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент апеляційного розгляду строку накладення стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП (а.с. 171-173 т. 1).

Судом були допитані діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_19 , ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 . Крім того, судом були досліджені наявні в матеріалах справи роздруківки повідомлень з телефону відповідача ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_12 , відеозаписи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що що з урахуванням якнайкращих інтересів дітей та заперечення відповідача проти позбавлення її батьківських прав, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено та судом не встановлено.

Судом враховано, що висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер та не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Також за висновком суду, ОСОБА_2 протягом усього розгляду справи заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, оскільки бажає приймати участь у вихованні дітей і бути присутньою у їх житті, сплатила заборгованість по аліментах, усіляко намагається покращити відносини з дітьми, що свідчить про те, що вона не втратила інтересу до своїх дітей і має намір відновити стосунки з ними.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, пов`язаних з вихованням дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує належного харчування, медичного догляду, лікування дітей, зловживає спиртними напоями.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх вимог, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Крім того, апеляційний суд враховує, що всі наявні в матеріалах справи докази, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, були ним зібрані вже під час розгляду справи у суді, натомість позивачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачкою ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей до звернення до суду.

Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей є умисною протиправною поведінкою, яка характеризується психічним ставленням особи до своєї поведінки та її наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки своєї поведінки; передбачення її суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання.

Апеляційний суд враховує, що у справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування за весь час спільного проживання, також у справі відсутні докази перебування сім`ї на обліку в соціальних службах як така, що опинилась в складних життєвих обставинам.

Посилання позивача на постанову Прилуцького міськрайонного суду від 19.08.2024, якою відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, не можуть бути належним обґрунтуванням, як підстава для скасування рішення суду, оскільки до відповідальності відповідачка була притягнута лише один раз і таке порушення не містить ознак систематичності. Крім того, зазначена постанова була скасована постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.06.2024 та закрито провадження у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер.

З матеріалів справи вбачається, що висновком органу опіки та піклування Прилуцької міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_25 батьківських прав по відношенню до її дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , рекомендовано позбавити відповідачку батьківських прав відносно дітей (а.с. 95-96 т. 1).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Як встановлено, у висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_25 по відношенню до її дітей, ОСОБА_25 на засіданні комісії категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та повідомила, що прагне приймати участь у вихованні своїх дітей.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що налагодження стосунків між матір`ю та дітьми відповідає інтересам дітей, які позбавлені можливості спілкування з матір`ю у зв`язку з тим, що вони проживають окремо, проте мати сплачує аліменти на дітей, що не заперечує позивач як під час засідання комісії, так і в апеляційній скарзі.

Рішення Виконавчого комітету Прилуцької міської ради, а також висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є документами, які подаються для прийняття відповідного рішення, тобто вони є лише доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту. Ці документи можуть бути лише доказом, якому буде надаватися оцінка при вирішенні по суті питання, для вирішення якого вони складались і, відповідно, при вирішенні якого з ними можна погодитись чи не погодитись.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дітей.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних данних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_25 має стати на користь інтересам дітей.

Отже, зазначений висновок органу опіки та піклування Прилуцької міської ради від 19.08.2024 є неповним та необ`єктивним, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи № 331/5427/17, у постанові від 23 квітня 2020 року при розгляді справи № 420/1075/17, у постанові від 06 травня 2020 року при розгляді справи № 753/2025/19.

Позивач не обґрунтував та не надав суду першої інстанції та апеляційному суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення ОСОБА_25 відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

З урахуванням викладеного вище, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи щодо не врахування показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказували, що відповідачка зловживає спиртними напоями, як і посилання на постанову Прилуцького міськрайонного суду від 08.05.2024, якою ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 184 КУпАП України було притягнуто до відповідальності за ухилення від виконання обов`язків по вихованню та утриманню дітей, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також апеляційний суд враховує, що відповідачка ОСОБА_2 сплачує аліменти на користь позивача на утримання дітей, що підтверджується платіжними інструкціями та довідкою державного виконавця від 06.06.2024 про відсутність заборгованості по аліментам (а.с. 40, 41-45 т. 1).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач свідомо не виконує свою функцію матері по відношенню до дітей є необґрунтованими, оскільки обов`язок доказування у справах про позбавлення батьківських прав лежить саме на позивачеві, а така позиція позивача свідчить про безпідставне перекладення покладеного на нього обов`язку доказування на ОСОБА_2 .

Позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанціях не доведено, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самих дітей та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дітей немає можливості.

Апеляційний суд відхиляє доводи заявника про неврахування думки дітей під час вирішення спору, з таких підстав.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Отже, колегія суддів зважає на те, що хоча думка дітей у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дітей.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, апеляційний суд вважає, що доводи про згоду двох дітей сторін з наміром батька позбавити матір батьківських прав не може бути тією підставою, яка обов`язково має бути врахована при вирішенні цього спору, оскільки проживання ОСОБА_2 окремо від дітей очевидно ускладнює піклування про дітей і через відсутність фізичного спілкування дітей з матір`ю позиція батька вливає на сприйняття певних обставин самими дітьми.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.02.2025.

Головуючий Судді: