Постанова

Іменем України

11 лютого 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2537/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від

від 09 липня 2024 року

в складі судді Цимбал І. К.

у цивільній справі №462/4807/23 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , Приватного підприємства "Віксор",

третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівський області,

про скасування державної реєстрації, витребування майна та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, посилаючись на те, що на підставі підроблення її підпису на договорі комісії незаконно та без її волі відчужено належний їй на праві власності автомобіль, просила, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України:

1) скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску, та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.02.2020, видане територіальним сервісним центром МВС №8045 на ім`я ОСОБА_1 ;

2) витребувати у ОСОБА_1 автомобіль Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску;

3) зареєструвати автомобіль Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску, надавши повноваження отримати в сервісному центрі свідоцтво про реєстрацію автомобіля Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником автомобіля Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску. Даний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_3 (колишній чоловік доньки). В нього ж перебували документи на автомобіль та відповідне доручення. Після розірвання шлюбу між донькою та ОСОБА_3 останній їй автомобіль не повернув, у зв`язку з цим вона скасувала у нотаріуса доручення. Після цього звернулася до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння транспортним засобом. 07.02.2020 було зареєстроване кримінальне провадження. В ході кримінального провадження їй стало відомо, що належний їй на праві власності автомобіль було продано ОСОБА_1 нібито від її імені (позивачки) на підставі договору комісії, укладеного між ОСОБА_2 та ПП "Віксор". В межах кримінальної справи було проведено почеркознавчу експертизу та встановлено, що підписи на договорі комісії є підробленими.

Вказувала, що будь-яких договорів про відчуження автомобіля вона не укладала та у зв`язку з цим оспорила в судовому порядку договір комісії та договір купівлі-продажу автомобіля. Рішенням Личаківського районного суду Київської області від 24.03.2021, яке набрало законної сили, у справі №463/11041/20 встановлено, що договір комісії та договір купівлі-продажу автомобіля є неукладеними та відповідно не створюють правових наслідків; належним способом захисту в такому випадку є звернення до суду з позовом до нового власника про витребування майна.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року позов задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності на автомобіль марки «Land Rover Range Rover», номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.02.2020, видане територіальним сервісним центром МВС №8045 про реєстрацію транспортного засобу - автомобіль марки Land Rover Range Rover», номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції допустив неповноту та неправильність встановлення обставин справи, які мають значення для справи, внаслідок відмови в задоволенні клопотання відповідача 1 про призначення почеркознавчої експертизи; відмови у виклику та допиті свідків; неправильної оцінки доказів позивача; не врахування та відхилення доводів представника відповідача 1 без зазначення мотивів їх відхилення, а також не врахував заперечення проти доказів позивача.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Представник позивача - ОСОБА_5 перебував в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення судового засідання, у зв'язку із зайнятістю в судовій справі в іншому суді.

Колегія суддів визнала неповажною причину неявки в судове засідання представника скаржника, який неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи та на власний розсуд обирав суд, в якому приймати участь в судовому засіданні.

Відповідач - ПП "Віксор" про день, час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівський області про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме через підсистему "Електронний суд", в судове засідання свого представника не направив.

Беручи до уваги викладене, а також зважаючи на те, що відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не є обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності скаржника та його представника, а також за відсутності представників відповідача ПП "Віксор" та третьої особи.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є автомобіль марки Land Rover, моделі Range Rover, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, 2007 року випуску (далі - автомобіль, транспортний засіб).

25 травня 2018 року право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 видала довіреність на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , згідно якої уповноважила останніх здійснювати представництво її інтересів щодо розпорядження (продажу) автомобілем Land Rover.

19 грудня 2019 року нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 скасувала довіреність від 18.10.2018.

01 лютого 2020 року між ПП «Віксор» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля.

04 лютого 2020 року автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04.02.2020.

07 лютого 2020 року позивачка звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом), про що було внесено відомості до ЄРДР за №0000250.

07 липня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до ТСЦ 8045 із заявою, в якй, окрім іншого, повідомила, що ОСОБА_3 не повернув їй транспортний засіб.

24 березня 2021 року Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у цивільній справі №463/11041/20 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПП "Віксор" про визнання недійсними договорів комісії та купівлі-продажу автомобіля. Відмовляючи в задоволенні позову, Личаківський районний суд м. Львова виходив з того, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту і у випадку, якщо вона вважає, що автомобіль вибув з її власності поза її волею на підставі неукладеного правочину, то вона не позбавлена права звернутися до суду з позовом до нового власника про витребування майна.

Також у справі №463/11041/20 суд встановив обставини того, що договір комісії №7453/20/000249 від 01.02.2020 на вчинення правочинів щодо розпорядження автомобілем є неукладеним і немає необхідності додатково визнавати його недійсним. З цих же підстав, немає необхідності визнавати недійсним договір купівлі-продажу №7453/20/000249 від 01.02.2020 автомобіля, оскільки цей договір теж слід вважати неукладеним.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.03.2021 у справі №463/11041/20 набрало законної сили.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що наявна в матеріалах справи копія вищевказаного рішення суду від 24.03.2021 не засвідчена у визначеному законом порядку, оскільки на спростування таких доводів скаржника позивачка надала копію рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.03.2021, яка прошита, пронумерована, містить підпис та гербову печатку суду (том 2, а. с. 112-115).

Крім того, текст рішення від 24.03.2021 опубліковано в Єдиному державного реєстрі судових рішень.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі №752/5281/20 дійшов наступних висновків щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню у розглядуваній справі, в силу вимог частини четвертої статті 367 ЦПК України.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (в даному випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню не підлягає.

У даній справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_2 з власної волі, на підставі довіреності від 18 жовтня 2018 (номер у реєстрі нотаріальних дій: 1574), було передано ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спірний автомобіль у користування з правом розпорядження (продажу).

В подальшому транспортний засіб було відчужено. Набувачем спірного автомобіля стала ОСОБА_1 , недобросовісність дій якої, у розглядуваній справі, не доведена.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просила витребувати автомобіль у ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України, як у добросовісного набувача.

З огляду на обставини добровільного передання позивачем належного їй автомобіля третім особам на підставі довіреності, з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу, як рухомого майна, а також позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульованій у постанові від 11.12.2023 у справі №752/5281/20, колегія суддів дійшла висновку, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_2 з її волі, а тому він не підлягає витребуванню у добросовісного набувача в порядку передбаченому статтею 388 ЦК України.

З цих же підстав не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на автомобіль за відповідачкою та про реєстрацію транспортного засобу за позивачкою.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.12.2023 у справі №752/5281/20, належним способом захисту прав ОСОБА_2 є звернення до суду із позовом про відшкодування збитків.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20).

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов невірних мотивів з яких відмовив у задоволенні позовних вимог, то рішення суду підлягає скасуванню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, той змінює розподіл судових витрат.

При зверненні ОСОБА_2 до суду з даним позовом підлягав сплаті судовий збір за дві вимоги немайнового характеру в розмірі 2 147,20 грн, а за майнову вимогу характеру (з урахуванням визначеної вартості автомобіля 270 000 грн) судовий збір підлягав сплаті в сумі 2 700 грн, що разом становить суму судового збору за подання позовної заяви 4 847,20 грн.

За приписами Закону України "Про судовий збір" за подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі підлягав сплаті судовий збір в сумі 7 270,80 грн.

Як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_1 повністю просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, судовий збір за подання апеляційної скарги сплатила у розмірі 1 610,40 грн.

Ураховуючи викладене, а також зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 610,40 грн, а інша частина судового збору в розмірі 5 660,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного підприємства "Віксор", третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівський області, про скасування державної реєстрації, витребування майна та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 5 660 (п'ять тисяч шістсот шістдесят) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач