Справа № 183/978/24
№ 2/183/768/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2025 року м. Самар
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Городецького Д.І.
з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення,-
30 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири серії НСК № 774379, посвідченого 22 травня 2023 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.Г. за р. № 912 йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Позивач вказує, що згідно заяви колишнього власника квартири ОСОБА_3 , посвідченої 26 січня 2024 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.Г. за р. № 191, остання надала згоду на проживання відповідача ОСОБА_2 , яку після її продажу 22 травня 2023 року громадянину ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 , повинен звільнити.
В той же час, на неодноразові прохання позивача, відповідач не звільнив квартиру, у зв`язку з чим 02.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів.
Позивач зазначає, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, псує майно, що приводить квартиру та гараж, що розташований на території домоволодіння у занедбаний стан та територію двору у смітник, а саме приносить сміття, різними речами, а територію використовує для задоволення своїх потреб у вигляді туалету.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , який не є його членом сім`ї та не пов`язаний з ним спільним побутом, проживає у спірному приміщенні, в його утриманні участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків.
Проживання відповідача перешкоджає реалізації прав позивача як власника будинку.
В зв`язку з чим, ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги ст. 317, 319 ЦК України, ст. 150, 156, 116 ЖК України, просив суд: виселити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, позов підтримує у повному обсязі, просив суд задовольнити вимоги, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, згідно опублікованого оголошення 13.01.2025 року на офіційному веб-порталі судової влади України про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву до суду не подавав.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що в спірній квартирі проживає без реєстрації член сім`ї колишнього власника житлового будинку, тобто відповідач ОСОБА_2 .
Згідно заяви колишнього власника квартири ОСОБА_3 , посвідченої 26 січня 2024 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Носенком А.Г. за р. № 191, остання надала згоду на проживання відповідач ОСОБА_2 , яку після її продажу 22 травня 2023 року громадянину ОСОБА_1 відповідач повинен звільнити.
В той же час, станом на теперішній час відповідач ОСОБА_2 квартиру не звільнив.
Судом встановлено факт звернення позивача з відповідною заявою до правоохоронних органів, в якій останній просив прийняти міри до відповідача та посприяти у вирішенні питання щодо звільнення останнім приміщення, за результатом розгляду якої було складено висновок від 19 жовтня 2023 року, згідно якого проведеними заходами встановити свідків та очевидців, а також місцезнаходження відповідача не виявилося можливим, зокрема повідомлено, що у разі встановлення місцезнаходження відповідача, з ним буде проведено усну профілактичну бесіду про недопустимість здійснення у подальшому антигромадської поведінки та інших дій, що перешкоджають громадському порядку та спокою громадян.
Позивач зазначає, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, псує майно, що приводить квартиру та гараж, що розташований на території домоволодіння у занедбаний стан та територію двору у смітник, а саме захламляє сміттям, викинутими речами, а територію використовує для задоволення своїх потреб у вигляді туалету. На підтвердження даних обставин, останнім надано в якості доказів фотознімки.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 380 ЦК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу,а саме подружжя, їх діти і батьки.
Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права власності відбудь-яких осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.
Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц .
Наявність у члена сім`ї власника будинку права користування жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається нате, що він є власником спірної квартири, однак не може нею вільно користуватися у зв`язку із тим, що відповідач, який не є членом його сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, перешкоджають йому реалізовувати всі свої правомочності як власника житла. При цьому, усі витрати по утриманню житлового приміщення несе позивач.
Зазначені обставини нічим не спростовуються.
Відповідач ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у нього права продовжувати користуватися чужою власністю, проте останній продовжує проживати у спірному приміщенні, що перешкоджає позивачу як власнику у порядку ст. 319 ЦК України вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном.
При цьому, суд враховує постанову Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 503/1914/16-ц, в якій викладено правову позицію про те, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права членів сім`ї на користування житлом є похідними від прав власника.
В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 проживав однією сім`єю із попереднім власником спірного приміщення ОСОБА_3 , вів з нею спільне господарство та був пов`язані спільним побутом, а, отже, був членом її сім`ї.
Тому право користування спірним будинком у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).
Так, приписами ст. 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначають як право обмеженого користування чужим майном, що може бути встановлено для задоволення потреб осіб у житлі, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут це речове право не власника на обмежене користування житлом для проживання.
Згідно ст. 395 ЦК України, 1. Речовими правами на чуже майно є:1) право володіння;2) право користування (сервітут);3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). 2. Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
У відповідності до ст.. 397 ЦК України, 1. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. 2. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам.3. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Позивач як на підставу задоволення позовних вимог посилався на приписи ч. 1 ст. 116 ЖК України, якими передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Разом з тим, суд не може застосувати до вказаних правовідносин приписи ст. 116 ЖК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, псує майно, що приводить квартиру та гараж, що розташований на території домоволодіння у занедбаний стан та територію двору у смітник. Надані позивачем фотознімки судом не можуть бути прийняті як належний доказ на підтвердження вказаних обставин, так як з поданих доказів не можливо встановити та ідентифікувати, що фотознімки були здійсненні саме відносно спірного приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 .
В той же час, згідно до приписів ст. 16 ЦПК України суд вважає, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача зі спірного приміщення, що регулюється нормами ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України).
Як вже зазначалося, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 200, 258-259, 263-268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, - задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.
Учасники справи:
- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне судове рішення складене 04 лютого 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький