Справа № 146/1277/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2025 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Мороза І.С.

за участі секретаря судового засідання Іванової Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом : ОСОБА_2

відповідач за первісним позовом: Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області

вимоги позивача за первісним позовом: про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області вимоги позивача за зустрічним позовом: про визнання права власності на спадкове майно

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

13 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_2 в якому просить встановити факт, що ОСОБА_3 , яка проживала в с. Велика Русава Тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 доводилася матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати за позивачем право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, розташовану на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, вартістю 42798,68 грн, належну покійній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 262077, виданого 25 жовтня 2010 року Томашпільською РДА в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка проживала в с.Велика Русава Тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Даний позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , мати позивача.

Після її смерті залишилося спадкове майно до якого входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, розташовану на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, вартістю 42798,68 грн, належну покійній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 262077, виданого 25 жовтня 2010 року Томашпільською РДА.

Позивач зазначає, що крім нього іншим спадкоємцем є його сестра ОСОБА_2 .

Однак в свідоцтві про народження позивача прізвище матері помилково було зазначено, як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 », за цих обставин, у зв`язку з відсутністю належних документів, які підтверджують родинні зв`язки його з матір`ю, а також у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, позивачу було відмовлено в оформленні спадщини.

Також позивач вказує, що факт родинних відносин можуть підтвердити свідки та встановлення даного факту необхідно позивачу для оформлення майнових прав на спадкове майно.

25 вересня 2024 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Томашпільської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, в якій позивачка просить визнати за нею ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка проживала в с. Велика Русава тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на: земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га розташовану на території Векликорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, вартістю 42798,68 грн, належну покійній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 262077, виданого 25 жовтня 2010 року Томашпільською РДА; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0, 2325 га розташовану в АДРЕСА_1 кадастровий номер : 03:002:0099, вартістю 41006,00 грн, належну покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 7 квітня 2015 року Реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0985 га розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0100, вартістю 20503,00 грн, належну покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого 7 квітня 2015 року Реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 вартістю 82013,00 грн, належного покійній на підставі запису в погосподарській книзі № 3, номер об`єкта господарського обліку 0105-01, рік побудови 1963.

Даний позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , мати позивачки.

Після її смерті залишилося спадкове майно до якого входить: земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га розташовану на території Векликорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належна покійній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯЛ № 262077, виданого 25 жовтня 2010 року Томашпільською РДА; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0, 2325 га розташовану в АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:002:0099, належна покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 7 квітня 2015 року РС Томашпільського РУЮ Вінницької області; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0985 га розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0100, належну покійній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 7 квітня 2015 року РС Томашпільського РУЮ Вінницької області; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 вартістю 82013,00 грн, належного покійній на підставі запису в погосподарській книзі № 3, номер об`єкта господарського обліку 0105-01, рік побудови 1963.

Позивач зазначає, що крім неї іншим спадкоємцем є її брат ОСОБА_1

14 жовтня 2024 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмету позову та подав первісний позов в зміненій редакції, а саме просить суд встановити факт, що ОСОБА_3 , яка проживала в с.Велика Русава Тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 доводилася матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1776 га, розташовану на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, кадастровий номер :03:035:0015, вартістю 316,43 грн, належну покійній на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЛ №191191, виданого 3 червня 2006 року Головурівською сільською радою Бориспільського району Київської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка проживала в с. Велика Русава Тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 15 серпня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 4 вересня 2024 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 4 вересня 2024 року підготовчий розгляд справи відкладено на 25 вересня 2024 року.

25 вересня 2024 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Томашпільської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 вересня 2024 року підготовчий розгляд справи відкладено на 14 жовтня 2024 року.

14 жовтня 2024 року на адресу суду надійшла заява позивача за первісним позовом про зміну предмета позову.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 14 жовтня 2024 року відкладено підготовчий розгляд справи на 8 листопада 2024 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 8 листопада 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно, об`єднано зустрічний позов з первісним позовом в одне провадження, підготовчий розгляд справи відкладено на 3 грудня 2024 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 3 грудня 2024 року відкладено підготовчий розгляд справи на 23 грудня 2024 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 23 грудня 2024 року відкладено підготовчий розгляд справи на 16 січня 2025 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 16 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 7 лютого 2025 року.

Доводи учасників процесу.

В судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не з`явився, однак направив на адресу суду заяву, згідно якої просить судовий розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги ОСОБА_2 визнає та не заперечує проти їх задоволення, свої позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак направила на адресу суду заяву, згідно якої судовий розгляд справи просить провести без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, свої позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Представник Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, 25 вересня 2024 року подав до суду заяву, в якій просить справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Томашпільської селищної ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно розглянути у його відсутності за наявними у матеріалах справи доказами, не заперечує проти задоволення позову, 23 грудня 2024 року подав до суду заяву, в якій просить справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 розглянути у його відсутності за наявними у матеріалах справи доказами, не заперечує проти задоволення позову у разі наявності законних підстав.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, розглянувши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велика Русава, Тульчинського району Вінницької області померла ОСОБА_3 .

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в день смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_1 , батьками останнього вказано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки виданої Великорусавським старостинським округом Томашпільської ради Тульчинського району Вінницької області від 27 травня 2024 року № 14-18/02/203, відповідно до записів у по господарській книзі № 2 Великорусавської сільської ради на 1967, 1968, 1969 роки, сторінка 162, особовий рахунок № НОМЕР_2 гр. ОСОБА_3 , 1930 року народження, являється матір`ю ОСОБА_1 , 1959 року народження.

Згідно копії погосподарської книги по Великорусавської сільської ради на 1967, 1968, 1969 роки, особистий рахунок № НОМЕР_2 гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , являється матір`ю ОСОБА_1 , 1959 року народження.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_2 , батьками останньої вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 1265 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги спадкування на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 262077, виданого на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 30 серпня 2010 року № 349 ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,0000 га, що розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту), цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:000:0450.

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 191191, виданого на підставі рішення 42 сесії 5 скликання Головурівської сільської ради від 1 квітня 2010 року № 1744, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1776 га, що розташована на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:035:0015.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 7 квітня 2015 року серії НОМЕР_4 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕС 773934, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 2325 га, кадастровий номер :03:002:0099.

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 7 квітня 2015 року серії НОМЕР_5 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕС 773935, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства площею 0, 0985 га, кадастровий номер :03:002:0100.

Як вбачається з довідки виданої Великорусавською сільською радою Томашпільського району Вінницької області від 15 січня 2014 року № 18, за ОСОБА_3 рахується домогосподарство в АДРЕСА_1 .

Згідно позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що ОСОБА_3 , яка проживала в с. Велика Русава Тульчинського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 доводилася матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як визначено в ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.

Верховний Суд України в листі від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначає, що заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: - спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки; - особи, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника і яким органи пенсійного фонду відмовили в її призначенні через відсутність доказів, що підтверджують родинні відносини; - інші особи, якщо встановлення такого факту тягне виникнення юридичних наслідків для цих осіб. Заінтересованими особами у справах про встановлення факту родинних відносин залежно від мети встановлення цього факту можуть бути й інші особи, які мають право на спадщину (брати, сестри, онуки, особи, на користь яких складено заповіт, усиновлені, територіальна громада за відсутності інших спадкоємців за законом і заповітом).

При цьому, до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.

Законодавство України не встановлює вичерпного переліку документів, які підтверджують родинні стосунки, а тому вони визначаються в кожному випадку окремо, в залежності від ступеня їх споріднення.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 на обґрунтування вимог про встановлення факту родинних відносин надано копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що матір`ю останнього є ОСОБА_7 , довідку з органу місцевого самоврядування та виписку з погосподарської книги, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , березня 1930 року народження є матір`ю ОСОБА_1 , 1959 року народження.

Як було встановлено вище позивач просить встановити даний факт для реалізації права на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, належних доказів даного факту до суду не надано, клопотання про виклик свідків не заявлялося.

За встановлених обставин, суд доходить висновку про недоведеність факту родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому у задоволенні вимог первісного позову про встановлення факту родинних відносин слід відмовити.

Щодо вимог позивачів за первісним і зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 1272 ЦК України за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що виникнення прав у спадкоємця на спадкове майно можливе лише у випадку вчинення ним дій щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини спадкоємцем, який не проживав із спадкодавцем, можливе виключно у позасудовий спосіб, а саме шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу у встановлений законом шестимісячний строк, в тому числі у випадку пропуску такого строку спадкоємцем і визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, наслідком чого є подача нотаріусу заяви про прийняття спадщини у визначений судом строк. Якщо спадкоємець не подав заяви про прийняття спадщини у встановлений законом чи судом строк, він вважається таким, що не прийняв спадщину і відповідно жодних прав на спадщину у нього не виникає.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , який на час смерті спадкодавиці не проживав з нею, після смерті ОСОБА_3 , у встановлений законом шестимісячний строк, не звертавсь до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 яка на час смерті спадкодавиці не проживала з нею, після смерті своєї матері ОСОБА_3 , у встановлений законом шестимісячний строк, не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Окрім цього, ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не зверталися в суд із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відповідно до приписів ч.3 ст.1272 ЦК України.

За таких обставин, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 згідно закону, вважаються такими, що не прийняли спадщину і відповідно не набули прав на неї.

Такі ж висновків про те, що неприйняття спадщини у встановленому законом порядку свідчить про відсутність прав у спадкоємця на спадкове майно сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так, у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 237/2312/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у визнанні права власності на спадкове майно, погодився з висновками суду про те, що позивачка не має права на спадщину, оскільки її не прийняла. Верховний Суд зазначив: «Зверненню до суду із позовом про визнання права на земельну частку (пай), має передувати звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, поданою впродовж шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачка звернулася до нотаріуса із заявою лише у вересні 2017 року, за перебігом понад 7 років після смерті спадкодавця, тобто з істотним порушенням строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Рішення суду про встановлення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини матеріали справи не містять».

У постанові від 29 липня 2022 року у справі № 478/1932/19 Верховний Суд зазначив: «визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч.5 ст.1268, ст.ст.1296-1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини».

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 216/1509/15 Верховний Суд вказав: «у разі пропущення спадкоємцем строку для прийняття спадщини із поважних причин, належним способом захисту його права на спадщину є звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Перерозподіл спадщини між спадкоємцями у порядку ст.1280 ЦК України можливий лише після прийняття спадщини тим із спадкоємців, що пропустив строк для її прийняття. Встановивши, що позивачка пропустила шестимісячний строк звернення із заявою про прийняття спадщини і визначити додатковий строк для подання цієї заяви не просить, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивачка не може вважатися такою, що прийняла спадщину у розумінні статті 1280 ЦК України».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17).

Крім цього, згідно статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16 вказано, що «відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину».

Тлумачення статті 1278 ЦК України свідчить, що якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом.

У постанові від 11.12.2019 у справі № 638/2267/14-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що виділ на підставі статті 1278, 1279 ЦК може бути здійснений спадкоємцями за взаємною згодою, шляхом укладення договору або (у разі наявності спору) в судовому порядку. Якщо ж неможливо виділити частку спадкоємця у натурі, то спадкове майно передається одному із спадкоємців, а іншим - відповідна грошова компенсація.

В свою чергу, з первісного та зустрічного позовів вбачається, що сторони по справі, ставлять перед судом фактично вимоги про виділ спадкового майна в натурі та визнання на нього права власності, при цьому з істотним відхиленням від принципу рівності часток при спадкуванні.

Однак, такі вимоги сторін є передчасними, оскільки суду не було надано доказів, що вони прийняли спадщину у встановленому на те порядку та їм належить на праві спільної часткової власності вказане вище спадкове майно, а саме по ідеальній частці, не надано доказів, що спадкодавець склала заповіт і в ньому зазначив інші частки спадкоємців, не надано доказів, що вони звертались до нотаріуса з метою здійснення виділу спадкового майна в натурі за взаємною згодою, шляхом укладення договору як і не надано доказів про існування між ними спору про поділ спадкового майна в натурі.

Отже, докази наявності спору між сторонами про поділ спадкового майна та докази неможливості поділу майна шляхом укладення договору, що могло би бути підставою для розгляду справи судом сторонами по справі також не надані, як не надано й доказів того, що між спадкоємцями не досягнуто згоди щодо відступу від рівності часток у спадщині та поділу спадкового майна.

Суд звертає увагу на те, що в Пленумі Верховного Суду України в п.24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

В судовому засіданні встановлено, що в матеріалах справи наявна відповідь державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори, наданої на виконання ухвали суду від 15 серпня 2024 року, згідно якої нотаріальна контора повідомляє, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 відкрита у приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Іськової Н.М. Суд зауважує на тому, що позивачі не звертались до суду із клопотанням про витребування доказів (у зв`язку з неможливістю самостійно надати такі докази) у порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України.

Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що в матеріалах справи відсутня також обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину чи відмову у розподілі спадщини між спадкоємцями, що свідчить про те, що у позивачів за первісним та зустрічним позовами відсутні перешкоди в отриманні спадщини чи її розподілі в загальному порядку, установленому законом, тому даний спір є передчасним, а позов задоволенню не підлягає.

Разом з цим позивачами не наведено жодних доводів, не надано належних та допустимих доказів існування будь-яких перешкод в оформленні у нотаріальному порядку спадкових прав на земельні ділянки, оскільки оригінали державних актів зберігаються у позивачів, а їх копії надано до суду з відміткою «згідно з оригіналом».

Покликання позивачів на відсутність правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки не знайшло свого підтвердження.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не позбавлені законом права оформити свої спадкові права звернувшись до нотаріальної контори.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 185/9807/19 (провадження № 61-11410св20) з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19) зроблено висновок, що «суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта…».

Щодо заяв позивачів за первісним та зустрічним позовом про визнання позову, слід зазначити, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в спірному випадку відсутні. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) та від 25 травня 2022 року справа № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22).

Висновки суду за результатом розгляду справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом є передчасними, та задоволенню не підлягають, оскільки належних та допустимих доказів факту родинних відносин до суду не надано, спадщину позивач не прийняв і відповідно прав на неї не має, відсутня обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину що свідчить про те, що у ОСОБА_1 відсутні перешкоди в отриманні спадщини в установленому законом порядку відповідно до належної йому частки у спадковому майні, тому даний спір є передчасним і тому первісний позов задоволенню не підлягає.

Крім цього, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вимоги позивача за зустрічним позовом є передчасними, оскільки позивачка спадщину не прийняла та відсутня обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину що свідчить про те, що у ОСОБА_2 відсутні перешкоди в отриманні спадщини в установленому законом порядку відповідно до належної їй частки у спадковому майні, тому даний спір є передчасним і тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Оскільки позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звільнені від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного керуючись статтями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 200, 206, 263, 265, 280, 293, 315, 354 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

В задоволені первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач за первісним позовом- відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області, РНОКПП НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач за первісним позовом- відповідач за зустрічним позовом: Томашпільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області, Код 8, адреса: 24200, Вінницька область, Тульчинський район, селище Томашпіль, пл.Т.Шевченка, 1.

Повний текст рішення виготовлено: 14 лютого 2025 року.

Суддя: І. С. Мороз