Провадження № 2/947/459/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

за участі представника позивача адвоката Теребуха К.І.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Черевиченко Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію прав права власності,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеси 04.09.2024 року надійшов позов ТОВ «Консалт Солюшенс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2014 зареєстрованого в реєстрі за №2389 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16190933 від 01.10.24 про державну реєстрацію права власності на частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та припинення права власності ОСОБА_2 на частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідне відчуження майна було здійснено відповідачем звязку із тим, що після укладення 28 серпня 2008 кредитного договору між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 за №05/08/2008/840-К/548 , за яким поручителем належного виконання зобов`язань по поверненню грошей у відповідності до умов договору поруки від 28 серпня 2008 року є саме ОСОБА_5 , тому останній , достеменно знаючи про наявну заборгованість та розуміючи загрозу можливого звернення стягнення на належне йому майно, вчинив фраудаторний правочин на шкоду кредитора із метою уникнення цивільно-правової відповідальності порушення зобов`язання.

Також стороною позивача заперечується проти спливу строку позовної давності враховуючи той факт, що лише під час виконавчих дій у рамках виконавчого провадження №75762248, яке було відкрито 09.08.2024 року кредитор дізнався як про існування вказаного майна у власності боржника взагалі, так і про здійснення його фіктивного відчуження.

Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи проти задоволення позову наполягав на тому, що вказано майно знаходилось у нього формально, як частина спадщини із 1990-х років, та намагаючись продати вказане майно він, у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України, зобов`язаний був запропонувати вказану частку саме своєму брату як співвласнику будинку, що і зробив, та після погодження співвласника сплатити запропоновану вартість здійснив відчуження саме йому. Жодного наміру уникнути якоїсь відповідальності або приховати майно через фіктивний договір не мав.

Відповідач ОСОБА_2 заперечуючи проти позовних вимог наполягав на тому, що після отримання спадщини він постійно володів всім будинком , хоча по документам співвласником був його брат, та дізнавшись про намір останнього продати належну йому частину запропонував викупити її, що і було зроблено 01.10.2014 року.

Також відповідачі просили застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, враховуючи що угода була укладена 01.10.2024 року а позов подано після спливу загального трирічного строку позовної давності , лише 04.09.2024 року.

Як встановлено судом 28.08.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з іншої сторони, було укладено кредитний договір № 05/08/2008/840-К/548.

Відповідно до договору ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_4 строковий кредит у сумі 189484,4 дол. США з терміном погашення 27.08.2027 року за умови оплати за користування кредитом процентів у розмірі 14,59 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, інших обов`язкових платежів та штрафних санкцій у зазначені договором строки. Позичальник зобов`язався вносити мінімально необхідний платіж по кредиту у розмірі 2505 дол. США щомісяця до 06 числа поточного місяця. За цільовим використанням кредит було надано для придбання нерухомого майна двох земельних ділянок.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3 договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. 4.3. за виключенням пунктів 4.3.3, 4.3.4 цього договору, він зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 договору за кожен випадок.

Виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором було забезпечено іпотекою нерухомого майна двох земельних ділянок, розташованих на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, а також порукою ОСОБА_1 . За умовами договору поруки № 05/87/2008/840-П/548 від 28.08.2008 року поручитель бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_4 , які виникають з умов кредитного договору № 05/08/2008/840-К/548 у повному обсязі. При цьому поручитель і позичальник, за умовами договору, несуть солідарну відповідальність перед банком.

У звязку із неналежним виконанням умов договору на адресу позичальника та поручителя були направлені досудові вимоги №3549 та №3550 від 11.07.2014 року про необхідність погасити прострочену заборгованість і можливі наслідки у вигляді застосування заходів примусового стягнення заборгованості, а також 1 адресату, про можливість у випадку неповернення грошей застосування примусового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Малиновського районного суду від 27 листопада 2014 року у справі №521/13273/14-ц були задоволені позовні вимоги ПАТ « Комерційний Банк 2 Надра» та стягнуто з солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суму боргу за договором № 05/08/2008/840-К/548 від 28 серпня 2008 року в загальному розмірі 4521336 грн. (чотири мільйона п`ятсот двадцять одна тисяча триста тридцять шість) грн. 06 коп. рішення набрало законної сили 12.01.2015 року.

27 березня 2020 року було проведено електронний аукціон №UA-EA-2020-03-05-000053-b за лотом № GL3N216954 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 187 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою та 1 без заставним кредитним договором. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс».

24 квітня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125, за змістом якого банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору.

За змістом Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24 квітня 2020 року до Заявника ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року замінено сторону стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», , її правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», , адреса: м. Одеса, вул. Пушкінська, 36, оф. 308 у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у справі №521/13273/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», , адреса: вул. Пушкінська, 36, оф. 308, м. Одеса, пропущений строк для пред`явленням до виконання виконавчого листа №521/13273/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», , адреса: вул. Пушкінська, 36, оф. 308, м. Одеса дублікат виконавчого листа №521/13273/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Постановою від 09.08.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Бондаревим Р.В. було відкрито виконавче провадження №75762249 за виконавчим листом №521/13273/14-ц про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суму боргу за договором № 05/08/2008/840-К/548 від 28 серпня 2008 року в загальному розмірі 4521336, 06 грн., а також у рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судового збору у розмірі 3654,00 грн.

Водночас. 01 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 продав а ОСОБА_2 придбав за Договором купівлі-продажу , посвідченому приватним нотаріусом Ланіною В.І., належну продавцю на підставі свідоцтва про на спадщину за законом, виданого нотаріусом Третьої одеської державної контори 08 липня 1999 року 1/2 частину житлового будинку що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із визнанням правочинів недійними врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

У даному випадку сторона позивача, звертаючись до суду стверджувала , що оспорюваний Договір купівлі-продажу 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 від 01.10.2014, має ознаки «фраудаторності» так як був укладений боржником , якому було достеменно відомо про існуючу заборгованість по зобов`язанням та мав не маті лише уникнення можливого примусового звернення стягнення на майно належне боржнику.

Сторона відповідачів заперечуючи проти задоволення вимог стверджували що вказаний договір мав законну мету, так як був направлений не фіксування, фактично вже існуючого стану користування всім будинком одним з співвласників а крім того був реальним та оплатним так як між сторонами було досягнуто взаєморозуміння щодо вартості майна та здійснена оплата його вартості.

Суд при розгляді даної справи приймає до уваги, що під час здійснення оспорюваного правочину, продавцем по якому був боржник по кредитному договору ( поручитель, якому було відомо про існуючу у позичальниці заборгованості ), вже існувала заборгованість однак, зазначений кредит у відповідності до його положень, а саме п.21. Договору був повністю забезпечений існуючим іпотечним договором ( двома земельними ділянками) із визначенням що вказане забезпечення стосується як погашення кредиту та відсотків за його користування, так і можливих штрафних санкцій. У наявної досудової вимозі кредитор не визначає факту невідповідності вартості іпотечного майна наявної заборгованості та не повідомляє поручителя щодо можливого звернення стягнення на його власне майно.

Навіть на момент розгляду справи кредитор ( позивач ) не доводить а ні вартості наявного іпотечного майна, яким досі забезпечено зобов`язання за кредитним договором № 05/08/2008/840-К/548 від 28 серпня 2008 року, ані наявності необхідності можливого звернення стягнення на майно поручителя.

Фактично позовні вимоги обґрунтовуються співставленням часу визначення заборгованості та оспорюваного правочину та визначає припущення щодо здійснення вказаного правочину саме за для мети уникнення цивільно-правової відповідальності.

У відповідності до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що аналіз наданих сторонами доказів та обґрунтувань вимог і заперечень надає змогу прийти до висновку що позовні вимоги про визнання Договору купівлі-продажу частки житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 від 01.10.2014, таким що має ознаки «фраудаторності» а тому є фіктивним, такими що не доведені належними та допустимими доказами яки б мали більшу переконливість ніж докази та обґрунтування відповідача, а тому визнаються судом такими що не підлягають задоволенню.

Враховуючи що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16190933 від 01.10.24 про державну реєстрацію права власності на частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та припинення права власності ОСОБА_2 на частку вказаного житлового будинку , є похідними від основної вимоги визнання правочину недійним , вони також не підлягають задоволенню.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю « Консалт Солюшенс» (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Італійська, буд 36, офіс 208 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) за участі третьої приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2014 зареєстрованого в реєстрі за №2389 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 16190933 від 01.10.24 про державну реєстрацію права власності на частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та припинення права власності ОСОБА_2 на частку житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17.02.25.

Суддя В. О. Луняченко