РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 528/526/24

Провадження № 22-ц/4815/94/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (скорочена назва АТ «А-Банк»),

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Грицай Інни Олександрівни на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2024 року у складі судді Зейкан Н.М., постановлене в смт. Зарічне Рівненської області,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (скорочена назва АТ «А-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 26.12.2015 року між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н від 26.12.2015 року відповідно до умов якого, відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, іншими платежами. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 27.04.2024 року має заборгованість на загальну суму 46 679,90 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 26 886,82 грн та заборгованості за відсотками 19 796,08 грн. З наведених міркувань просило стягнути з відповідача на свою користь вказану суму, а також судові витрати.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2024 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства«Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.12.2015 року на загальну суму 46 679,90 гривень 90 коп та 3028 гривень 00 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Грицай Інна Олександрівна оскаржила його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі зазначає, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, чим позбавлено останню можливості реалізувати свої процесуальні права, в тому числі заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначає про те, що позивачем нараховано заборгованість за період 2015 року по 2024 (за 9 років), поза межами строків позовної давності. Наголошує, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Додає, що позивачем строк позовної давності пропущено ще до запровадження карантину. Зазначає, що оскільки позивач з позовом звернувся в липні 2024 року, тому до вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 має бути застосовано наслідки пропуску строку позовної давності, тобто позивач має право на пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості лише за період з липня 2021 року по липень 2024 року. Заявляє про застосування позовної давності до вимог позивач про стягнення заборгованості за період за період з 2015 року по липень 2021 року. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові в повному обсязі, а також .За результатами апеляційного перегляду справи здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача суму сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору та 5 000 грн. 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Акцент-Банк» вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н від 26.12.2015 року відповідно до умов якого, відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Договір укладений шляхом підписання ОСОБА_1 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві, ОСОБА_1 висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві, при цьому він ознайомився і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами Банку, згідний отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua.

До Анкети-заяви банком долучено Умови і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «А-Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів.

АТ «А-Банк» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду.

З розрахунку заборгованості, наданого Банком, вбачається, що станом на 27.04.2024 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість на загальну суму 46 679,90 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 26833,82 грн, заборгованість за процентами на прострочену заборгованість в сумі 19796,08 грн..

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що Анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банку, що підписана ОСОБА_1 , не містить зазначення суми кредиту, кредитного ліміту, розміру відсотків, строку дії договору, а також інформації про те, про які саме банківські послуги йдеться.

Вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що заявою відповідач підтверджує той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ «А-Банк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі, та, на думку суду, свідчать про те, що ОСОБА_1 не була ознайомлена із вказаними документами.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

На обґрунтування позовних вимог Банк вказував, що при укладання договору сторони керувалися саме вказаними нормами законодавства, при цьому, формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, згідно яких обслуговується відповідач.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо зміни кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутність записів в Анкеті-заяві про суму наданого кредиту, вид карти, яку бажає отримати клієнт, ознайомлення про умови кредитування свідчить про неможливість застосування Умов та правил надання банківських послуг в даному спорі на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору.

Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінюючи встановлені обставини, досліджені докази в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, апеляційний суд приходить до переконання про те, що Банком не надано належних і достовірних доказів на підтвердження того, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір із погодженням обов`язкових умов договору, зокрема, суми кредиту, розміру відсотків за користування ним, строку дії договору, а відтак про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача й ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апелянтом ОСОБА_1 сплачено судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 3 633,60 грн. відповідно до квитанції від 29.11.2024р., який, у відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з Банку на її користь.

Окрім того, у апеляційній скарзі заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн..

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження №12-14гс22, викладено висновок наступного змісту: «…визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат».

До клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 адвокатом Грицай Інною Олександрівною долучено копію ордера на надання правничої допомоги від 20.10.2024 року № 1148072 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН №2256.

Представником Банку у відзиві на апеляційну скаргу подано заперечення проти заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, де він вважає їх розмір завищеним та неспівмірним із складністю справи та затраченим адвокатом зусиллями і часом на оскарження рішення суду, та просить зменшити цей розмір.

Таким чином, наявні у справі матеріали документи не дають змогу встановити склад робіт, наданих послуг адвокатом, їхню вартість, що унеможливлює здійснити розподіл судових витрат з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, обсягу наданих послуг та виконаних адвокатом робіт у даній справі при її розгляді у судах першої та апеляційної інстанцій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи встановлені обставини та матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. не підтверджено належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Грицай Інни Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 серпня 2024 рокускасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Грицай Інни Олександрівни про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.