Справа №: 164/2766/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року Маневицький районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Ониска Р.В.,

за участю: секретаря судового засідання Наумик Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в селищі Маневичі цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Частину зазначеного будинку позивач отримав у спадок після смерті матері, ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що мав право на обов`язкову частку в спадковому майні, як особа з інвалідністю ІІІ групи. Право власності на житлового будинку належить ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину по заповіту, після смерті матері, ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_1 на частину. вищевказаного будинку підтверджується витягом від 04.09.2024 року № 393523159. На виконання рішення Маневицького районного суду від 25.07.2024 року позивачем було передано ключі ОСОБА_2 та забезпечено право користування житловим приміщенням шляхом вселення до нього. Після цього, відповідач зареєстрована та фактично проживає у вищезазначеному житловому будинку. Крім цього, вона змінила замки в будинок, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, літня кухня) та не пускає ОСОБА_1 до даного будинку та його господарських споруд. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його пропозиції та вимоги. ОСОБА_2 не визнає права ОСОБА_1 на даний будинок та вважає, що він належить лише їй. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає ОСОБА_1 право повноцінно користуватись його ж майном. В порядку досудового врегулювання спору ОСОБА_1 звертався до органів Національної поліції України. Так, 21.08.2024 та 06.09.2024 ОСОБА_1 звертався на лінію 102 із заявами щодо виникнення конфліктів з ОСОБА_2 з приводу усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Факт його звернення до поліції підтверджується відповіддю відділення поліції №1 (сел.. Маневичі) Камінь-Каширського РВП ГУНП від 17.10.2024 вих. № 39390-2024. Просить суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та вселити його в вказаний будинок.

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено його проводити за правилами загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, про те неодноразово стверджувала, що позивач ОСОБА_1 негідно повівся до спільного майна, а саме при виїзді з будинку демонтував підвіконники, вимикачі та інші речі і таким чином привів будинок у непридатний для проживання стан.

Заслухавши покази позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Частину зазначеного будинку позивач отримав у спадок після смерті матері, ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що мав право на обов`язкову частку в спадковому майні, як особа з інвалідністю ІІІ групи. Право власності на житлового будинку належить ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину по заповіту, після смерті матері, ОСОБА_3 . Право власності ОСОБА_1 на частину. вищевказаного будинку підтверджується витягом від 04.09.2024 року № 393523159. На виконання рішення Маневицького районного суду від 25.07.2024 року позивачем було передано ключі ОСОБА_2 та забезпечено право користування житловим приміщенням шляхом вселення до нього. Після цього, відповідач зареєстрована та фактично проживає у вищезазначеному житловому будинку. Відповідач змінила замки в будинок, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, літня кухня) та таким чином створила перешкоди ОСОБА_1 користуватись будинком та господарськими спорудами. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але відповідач ігнорує всі його пропозиції та вимоги. ОСОБА_2 не визнає права ОСОБА_1 на даний будинок та вважає, що він належить лише їй. Таким чином, відповідач відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном та не надає ОСОБА_1 право повноцінно користуватись його ж майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПКУкраїни кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Згідно частин 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

В силу положень частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України , жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння.

Звертаючись з позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на те, що відповідач перешкоджає йому у вільному доступі до спірної квартири.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Отже судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 користуватись будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та протидіє його вселенню.

Внаслідок дій відповідача, які полягають у створенні перешкод позивачу у вільному доступі до власного будинку, позивач фактично позбавлений можливості користуватись належним йому майном.

Оскільки судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, його право власності не оспорено в установленому законом порядку, тому відповідно до вимог частини 1 статті 383 ЦК України він має право використовувати помешкання для власного проживання (і проживання членів своєї сім`ї). Таке право позивача в силу частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним, і вона не може бути протиправно його позбавленою або обмеженою у його здійсненні.

За такого суд, оцінивши наявні у справі докази в їх взаємозв`язку та сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та вважає, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Керуючись 1, 3, 10, 15-16, 316, 317, 318, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 19, 43, 44, 76-82, 89, 210, 211, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) не чинити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) перешкод у користуванні власністю, а саме частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) надати можливість ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) здійснити вселення в частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та передати ОСОБА_1 дублікати ключів від будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачений при поданні позову судовий збір на суму 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18.02.2025.

Позмвач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Суддя Маневицького районного суду

Волинської області Ониско Р.В.