КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/2878/24 Головуючий у 1 інстанції: Зінченко О.М.
провадження №22-ц/824/3303/2025 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивач ТОВ «Коллект центр» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 18.07.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0255/82/0486403 відповідно до якого, банк надав позичальнику грошові кошти умовами передбаченими кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 18.07.2024 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 42,9%.

Вказував, що банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти.

20.09.2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-19-F, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.

Крім того, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «Коллект центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року, що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , ТОВ «Коллект центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Зазначав, що загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника станом на 10.05.2024 року відповідно до розрахунку заборгованості становить 80 717,65 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 26 024,41 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 39 827,67 грн, заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 14 865,57 грн.

Тому, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року у розмірі 80 717,65 грн, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3 028 грн, понесені витрати на правову допомогу у розмірі 17 000 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 вересня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованість за Кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року у розмірі 80 717,65 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» витрати на правову допомогу у розмірі 17 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги ТОВ «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року у розмірі 80 717,65 грн, судового збору у розмірі 3 028 грн та витрати на правову допомогу у розмірі

17 000 грн задовольнити частково, а саме:

стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованість за кредитним договором № 014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року у розмірі 30 554 грн;

стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

В обґрунтування скарги вказує, що оскільки станом на 20.09.2019 року первісним кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відступлено право вимоги ТОВ «Вердикт Капітал», де заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 30 554 грн, що підтверджено випискою по рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»

№ НОМЕР_1 за період від 18.07.2018 року до 17.07.2019 року відкритого на імя ОСОБА_1 , а інших доказів на підтвердження повідомлення Боржника про зміну кредитора та зміну розміру заборгованості позивачем до суду не надано, то до стягнення підлягає саме заборгованість у розмірі 30 554 грн.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано належним чином обґрунтованого розрахунку боргу, а розрахунок заборгованості за кредитним договором № 014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року про стягнення заборгованості за своєю правовою природою не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені у ст.77-80 ЦПК України, а також ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Так, відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, облік може бути первинним та зведеним, кожна операція (дія) суб`єкта господарювання повинна підтверджуватися певними документами бухгалтерського обліку. Таким чином, розрахунок заборгованості не підтверджений жодним платіжним документом , не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції щодо видачі чи отримання готівкових коштів, або їх обрахунку.

Це пов`язано і напряму узгоджується з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року де зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України).

Сам по собі розрахунок, наданий суду банком, як основний доказ заборгованості, це документ, який ґрунтується виключно на припущеннях.

Зазначена позиція чітко відображена в рішенні Вищого господарського суду України від 28 вересня 2011 року по справі 10/52 пд від 28.09.2011 року (щодо переліку документів первинного бухгалтерського обліку, які підтверджують здійснення господарської операції), де чітко зазначено, що: «Колегія суддів, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", а відповідачем на підтвердження безспірності своїх вимог, як встановлено судами, не було подано нотаріусу первинних документів, щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем зазначеного у виконавчому написі, були безспірними».

Також, ні в позові, ні в розрахунку до нього немає чітко визначеного періоду, за який просив позивач стягнути зазначену в своїх позовних вимогах заборгованість.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем цей факт не доведено.

Вказує, що судом першої інстанції взагалі не прийнято до уваги доводи відповідача щодо відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Вважає, що стягнення з нього судових витрат на правову допомогу у розмірі 17 000 грн не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу, яким саме адвокатом АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надавалася правова допомога ТОВ «Коллект центр», так як ордер про надання правової/правничої допомоги в матеріалах справи відсутній.

До позовної заяви позивачем, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, надано копії договору від 02.01.2023 року №02-01/2023 про надання правової допомоги, укладеного між ТОВ «Коллект центр» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», де п.4.1 розділу 4 Договору визначено, що вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору, прайс-лист, яким затверджено загальну вартість послуг, котрі надає АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», платіжний документ датований 10.05.2024 року без номера на суму 68 000 грн, заявка на надання юридичної допомоги № 185 від 26.04.2024 року на суму 17 000 грн, витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 03.04.2024 року.

Як видно із наданих позивачем доказів заявка №185 на надання юридичної допомоги датована 26 квітня 2024 року, а витяг з акту №3 про фактичне надання юридичних послуг датований 03 квітня 2024 року. Тобто витяг з акту №3 від 03.04.2024 року не може бути доказом про виконану роботу (надані послуги) саме на заявку № 185 на надання юридичної допомоги від 26 квітня 2024 року, а інших доказів на підтвердження дійсності надання АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» юридичних послуг на заявку ТОВ «Коллект центр» від 26.04.2024 до суду не надано.

Зазначає, що платіжний документ датований 10 травня 2024 року на оплату юридичних послуг у розмірі 68 000 грн також не є абсолютним доказом оплати послуг, наданих саме на виконання заявки №185 на надання юридичної допомоги від 26 квітня 2024 року, так як у призначенні платежу цей факт не зазначено, а оплата послуг на виконання договору №02-01/2023 від 02.01.2023 року про надання правової допомоги носить узагальнений характер.

Отже, враховуючи вищенаведене, позивачем ТОВ «Коллект центр» не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу у розмірі 17 000 грн, ніби то наданих АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», а тому такі витрати не підлягають до стягнення з відповідача ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, вважає, що можна прийти до висновку про недоведеність позивачем розміру стягуваної заборгованості за кредитним договором, періоду, за який стягується така заборгованість, розміру стягуваних судових витрат на правову допомогу, а тому доводи позивача про необхідність стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 80 717,65 грн, судових витрат на правову допомогу у розмірі 17 000 грн є безпідставними та підлягають до задоволення частково на суму 30 554 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Ткаченко М.М., яка діє в інтересах ТОВ «Коллект центр», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що будь-яких перешкод для виконання зобов`язань за Договором первісному кредитору у відповідача не було, однак відповідачем не надано будь-яких доказів щодо погашення заборгованості за Договором, ні новому, ні попереднім кредиторам, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі.

В даному випадку жодні негативні наслідки для кредитора не настають, так як позичальником не сплачено жодних платежів первісному кредитору після відступлення права вимоги, а тому, підстав вважати, що настали негативні наслідки для нового, належного кредитора та належного виконання умов кредитного договору немає.

Крім того, відступлення права вимоги жодним чином не впливає на кредитні зобов`язання позичальника.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора (Постанова КЦС ВС від 06.02.2018 у справі №278/1679/13-ц).

Вказує, що будь-яких перешкод для виконання зобов`язань за Договором первісному кредитору у відповідача не було, однак ним не надано будь-яких доказів щодо погашення заборгованості за Договором, ні новому, ні попереднім кредиторам, внаслідок чого утворилася заборгованість у заявленій до стягнення сумі.

В даному випадку, жодні негативні наслідки для кредитора не настають, так як позичальником не сплачено жодних платежів первісному кредитору після відступлення права вимоги, а тому підстав вважати, що настали негативні наслідки для нового, належного кредитора та належного виконання умов кредитного договору немає.

Крім того, відступлення права вимоги жодним чином не впливає на кредитні зобов`язання позичальника.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора (Постанова КЦС ВС від 06.02.2018 у справі №278/1679/13-ц).

Таким чином, за наданими суду доказами не спростовано презумпцію правомірності правочину, відтак договір від 18.07.2018 року є обов`язковим для виконання сторонами.

Правомірність укладеного Договору відповідачем не оскаржена, до апеляційної скарги нових доказів також не надано.

Вказує, що відповідач належним чином ознайомився з умовами договору, підписавши договір, а відтак всі умови договору є погодженими сторонами.

Відповідачем не надано суду доказів, що під час укладення спірного договору він не був ознайомлений з усіма його умовами, передбаченими законом, або діяв на умовах, зазначених як вкрай невигідних для себе.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин - принцип свободи договору, який включає в себе наступні складові: свобода в укладенні договору, свобода вибору характеру договору, вільний вибір контрагента за договором, вільний вибір умов договору.

З договору вбачається, що у відповідності до вимог частини першої статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Апелянт не надає суду доказів, які б підтверджували належне виконання відповідачем зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості. Всі проведені оплати за договором відображені в розрахунку заборгованості та відповідно внесені до загальної суми за договором. Посилання апелянта на невірне нарахування та відсутність заборгованості є недоведеними, належними в розумінні цивільного процесу, доказами. В тому числі, апелянтом так і не було надано контррозрахунку заборгованості з відповідною на його думку сумою, відтак відсутні підстави для сумніву в заявленій сумі заборгованості за договором позивачем.

Законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Таким чином, сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання на строк до 18.07.2024 року. Заявлена заборгованість нарахована станом на 09.05.2024 року, відтак в визначений договором та погоджений сторонами строк.

Виходячи з чого, вбачається, що стягувачем було правомірно та у відповідності до домовленостей між сторонами, що викладені в даному Договорі, нараховано відсотки в межах дії даного Договору з урахуванням погоджених умов щодо строку договору та строку нарахування процентів.

З огляду на вищевикладене, оскільки фінансова установа, правонаступником якої за договорами відступлення прав вимоги є позивач, виконала всі передбачені кредитним договором умови щодо надання відповідачу кредитних коштів, а останній, за укладеним договором вказані грошові кошти отримав, однак свої зобов`язання щодо їх повернення відповідно до умов договору не виконав, хоча таку можливість мав, але без поважних причин цього не зробив, можна дійти до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, а отже вимога позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу кредиту та заборгованості за відсотками ґрунтується на вимогах закону, а відтак підлягає задоволенню.

Всі інші доводи апелянта є нічим іншим як непогодженням з позовними вимогами (рішенням суду), без належного правового обґрунтування, з урахуванням визначеності правомірності правочину.

Вважає, що посилання апелянта на відсутність ордеру є безпідставним, оскільки до матеріалів справи було надано достатні, належні та достовірні докази для підтвердження витрат на правову допомогу.

Зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18,

№178/1522/18.

Відповідно до укладеного Договору АО «Лігал Ассістанс» прийняло на себе зобов`язання щодо надання юридичної допомоги ТОВ «Коллект Центр» на підставі окремих звернень, оформлених у формі заявок на надання юридичної допомоги, а ТОВ «Коллект Центр» - оплачувати надані правові послуги, вартість яких узгоджується у окремих заявках на надання юридичної допомоги.

За п.4.2. Договору сторонами узгоджено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» зобов`язується оплатити надані АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» послуги.

Звертає увагу суду на те, що надана платіжна інструкція має на меті проведення авансового платежу, що є поширеною практикою у договірних відносинах, особливо коли йдеться про об`ємну юридичну підтримку, яка може охоплювати сотні заявок на надання правової допомоги. Відповідно, платіжна інструкція містить лише авансовані платежі по сотнях заявок на надання юридичної допомоги, в тому числі і згідно заявки №185, та аж ніяк не є остаточною оплатою за послуги, надані за Актом №3.

Крім того, акцентує увагу, що договірні відносини між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» за Договором №02-01/2023 є виключно цивільно-правовими правовідносинами між сторонами цього договору і не впливають на жодні права відповідача у справі. Вони мають на меті лише обумовлені угодою обов`язки та відповідні дії сторін даного договору, що не суперечать правовим нормам та не зачіпають інтереси третіх осіб. Відтак, будь-які посилання на цей договір з метою доведення порушень прав Відповідача є необґрунтованими.

Також, висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, хочемо наголосити, що розмір гонорару визначається лише за погодженням стороною надавачем послуг та клієнтом, а відповідач не вправі втручатися в ці правовідносини. Тому, у разі неврахування судом умов договору про надання правової допомоги, щодо порядку обчислення гонорару та черговості виконання зобов`язань за цим договором, може бути розцінене як не при тримання принципу свободи договору, закріпленому в ст.627 ЦК України.

Назва договору, порядок виставлення рахунку та форма проведенного розрахунку не змінює суть такого правочину, а саме надання адвокатським об`єднанням професійної правничої допомоги позивачу.

Апелянт не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Твердження відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Отже, такі твердження є припущеннями.

З урахуванням проведеного розгляду справи, вбачається, що витрати позивача на правничу допомогу були неминучими та є обґрунтованими.

Виходячи з чого, та з урахуванням норм чинного законодавства України відсутні будь-які підстави щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу на користь позивача.

Звертає особливу увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору, що також було встановлено рішенням суду та не заперечується апелянтом в апеляційній скарзі.

З урахуванням вищевикладеного, вважає рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 вересня 2024 року у справі №372/2878/24 законним та ухваленим з урахуванням всіх наданих сторонами доказів по справі, а апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не спростовує доводів, викладених в рішенні суду.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем сума заборгованості перед новим кредитором не була погашена, йому було нараховано відсотки згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату складення розрахунку заборгованості. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 10.05.2024 року становить 80717,65 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Судом встановлено, що 18.07.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0255/82/0486403 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 27107,36 грн на умовах передбачених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 18.07.2024 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 42,9%. (а.с.5-17)

Відповідач всупереч умовам кредитного договору не виконав своїх зобов`язань, і допустив виникнення заборгованості за кредитом, яка становить 80717,65 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 26 024,41 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 39 827,67 грн, заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 14 865,57 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 10.05.2024 року. (а.с.18).

Встановлено, що 20.09.2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-19F, оплачено згідно копії платіжного доручення №1 від 13.11.2019 року та складено Реєстр боржників від 13.11.2019 року (а.с.19-22).

Згідно Реєстру боржників від 13.11.2019 року до договору відступлення №114/2/19-F від 20.09.2019 року ТОВ «Вердикт капітал» передано право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року (а.с.23).

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, складено акт прийому-передачі Реєстру боржників та Реєстр боржників від 10.01.2023 року (а.с.24-28).

Згідно Реєстру боржників до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року ТОВ «Коллект центр» передано право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року (а.с.29).

За ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні правила щодо форми договору визначені ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (Стаття 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч.1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.

За ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

За умовами ст.ст.1049 та 625 ЦК України після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору. У випадку, якщо розмір процентів не передбачений договором, то проценти нараховуються на борг на рівні облікової ставки НБУ (ВСУ від 7 вересня 2016 року у справі за № 6-1412цс16).

Судом також встановлено, що відповідач зокрема визнав факт його заборгованості перед позивачем згідно кредитного договору.

Проте, він вважає, що стягненню підлягає лише сума заборгованості станом на 20.09.2019 року у розмірі 30 554 грн, тобто на день відступлення первісним кредитором ПАТ «Райффайзен банк Аваль» права вимоги ТОВ «Вердикт Капітал».

Виходячи з наведеного та оскільки відповідачем сума заборгованості перед новим кредитором не була погашена, йому було нараховано відсотки згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату складення розрахунку заборгованості. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 10.05.2024 року становить 80 717,65 грн. Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Щодо доводів відповідача, що стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 17 000 грн не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказу, яким саме адвокатом АО «Лігал Ассістанс» надавалася правова допомога ТОВ «Коллект центр», бо відсутній ордер, то суд вірно вважав їх надуманими, оскільки в матеріалах справи міститься копія договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, який підписаний керуючим партнером АО «Лігал Ассістанс» Бордюг Т.В. та директором ТОВ «Коллект центр» Мостовенко О.І. Також долучено заявку на надання юридичної допомоги №185 від 26.04.2024 року, витяг з Акту №3 про надання юридичної допомоги від 03.05.2024 року, копію платіжної інструкції № від 10.05.2024 року. Дані документи підтверджують надання адвокатами АО «Лігал Ассістанс» правової допомоги ТОВ «Коллект центр» по даній цивільній справі.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження і в суді апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованості за Кредитним договором №014/0255/82/0486403 від 18.07.2018 року у розмірі 80 717,65 грн та судових витрат.

Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: