ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 615/754/23

провадження № 22-ц/818/513/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 вересня 2024 року в складі судді Токмакової А.П.

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2021 року між нею та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики № X150621-17, предметом якого є передання у власність позичальнику грошових коштів в сумі 173 070,24 грн, що за курсом продажу долара США в АТ КБ «Приватбанк» на день укладення договору еквівалентно 6384,00 доларів США (1 долар США = 27,11 грн), кінцевий строк повернення грошових коштів 15 грудня 2021 року включно.

Відповідно до пункту 9 договору позики у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США від зазначеного курсу в п.1 договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Згідно з пунктом 10 договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% від суми займу за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

Зазначила, що у зв`язку з частковим погашенням заборгованості за позикою, неможливістю позичальником виконати свої зобов`язання в повному обсязі у визначені договором строки та зміною курсу долара США, за домовленістю сторін додатковою угодою № 1 від 20 грудня 2021 року внесено зміни до п.1,5,6 договору позики, за змістом якої, у власність позичальнику передано грошові кошти в сумі 163 441 грн, що за курсом продажу долара США в АТ КБ «Приватбанк» на день укладення додаткової угоди еквівалентна 5965,00 доларів США (1 долар США = 27,40 грн), кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів відповідно до додаткової угоди 15 червня 2022 року включно.

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди.

Відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, погодженому у додатковій угоді № 1, відповідач мав повернути позику частинами, а саме: до 15 січня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 лютого 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 березня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 квітня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 травня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 червня 2022 року 129 602,00 грн (еквівалент 4730,00 доларів США).

Вказала, що ОСОБА_2 частково сплатив заборгованість, а саме 13 жовтня 2022 року 13 700,00 грн; 11 листопада 2022 року 13 768,50 грн.

Таким чином, сума заборгованості відповідача за договором позики з урахуванням додаткової угоди становить 224 880,50 грн; інфляційні збитки в розмірі 216,58 грн; три відсотка річних 26,14 грн; пеня за несвоєчасне повернення позики 36 273,49 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № Х150621-17 від 15 червня 2021 року з додатковою угодою № 1 від 2 грудня 2021 року, яка становить 261 396,71 грн, з яких 224 880,50 грн сума основного боргу; 216,58 грн інфляційні збитки; 26,14 3% річних; 36 273,49 грн пеня за несвоєчасне повернення позики; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 51 666,52 грн, а також відшкодуванням сплаченого судового збору в сумі 2888,65 грн.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №X150621-17 від 15 червня 2021 року в сумі 4798,32 доларів США та судовий збір 1979,80 грн; повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 908,85 грн; в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики № Х150621-17 від 15 червня 2021 року з додатковою угодою № 1 від 20 грудня 2021 року у сумі 219 295,96 грн; витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 51 666,52 грн, а також з відшкодуванням сплаченого судового збору; стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції в сумі 10 000,00 грн, а також з відшкодуванням сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що навіть у разі закінчення строку основного договору сторони вправі укласти додаткову угоду про продовження його строку, а посилання суду на постанову Верховного Суду у справі № 9161428/19 є нерелевантною даним правовідносинам, оскільки вони виникли у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди та не стосуються правовідносин за договорами позик. Таким чином за умовами додаткової угоди та розписки від 20 грудня 2021 року позичальник визнав свою заборгованість в розмірі 163 441,00 грн, що було еквівалентно 5965,00 доларів США, що є підтвердженням розміру неповернутої раніше отриманої позики від позикодавця. Враховуючи те, що відповідачем частково сплачено заборгованість, а саме 13 жовтня 2022 року в сумі 13 700,00 грн, що еквівалентно 339,11 доларів США та 11 листопада 2022 року в розмірі 13 768,50 грн, що еквівалентно 341,65 доларів США, тому сума заборгованості становить 5284,24 доларів США (5965-339,11-342,65). Станом на дату ухвалення судом рішення сума основного боргу становила 219 295,96 грн (5284,24 доларів США х 41,50 грн). Зазначила, що платежі, які мали місце 20 серпня 2021 року та 17 вересня 2021 року та підтверджуються розписками, були здійснені до укладення додаткової угоди та відповідно до п.3 додаткової угоди не враховуються при майбутньому поверненні позики. Вважала скриншот листування в застосунку Viber, яким нібито підтверджується здійснення 20 серпня 2021 року часткового погашення заборгованості в сумі 7263,50 грн, неналежним та недопустимим доказом. Вважала, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки вартість таких витрат підлягає розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

30 жовтня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 через свого представника до суду апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, змінити резолютивну частину рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 вересня 2024 року по справі № 615/754/23, в частині визначення суми заборгованості за договором позики №X150621-17 від 15 червня 2021 року в національній валюті України, в розмірі 180 896,66 грн, замість 4798,32 доларів США, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. Також зазначив, що в суді першої інстанції факт укладення додаткової угоди 20.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 детально досліджувався та судом було встановлено, що фактично ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 163441,00 грн в цей день не отримувались і написана розписка від імені ОСОБА_2 є фіктивною, оскільки передачі грошових коштів від позикодавця до позичальника не було. Дана обставина підтверджується звукозаписом судового засідання, в ході якого представник позивача адвокат Гупал Р.М. не підтвердив факт передачі грошових коштів в сумі 163 441,00 грн від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відповівши на запитання головуючої судді, що дійсно гроші не передавались. Окрім того, незрозумілим є математичний розрахунок стороною позивача суми заборгованості станом на 20.12.2021 в сумі еквівалентній 5965 доларів США. Безспірною сумою погашення заборгованості по договору позики № Х150621-17 від 15.06.2021 року ( до 20.12.2021 ) є сума еквівалентна 562 долари США, що підтверджується розписками ОСОБА_1 від 20.08.2021 та від 17.09.2021 про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 562 долари США ( 262+300). Якщо від загальної суми позики 6384 долари США відняти безспірну суму погашення позики в розмірі 562 долари США, то за твердженням сторони позивача сума заборгованості станом на 20.12.2021 повинна складати 5822 долари США, що не узгоджується з розрахунком позивача ( 5965 доларів США) та свідчить про намагання позивача отримати від ОСОБА_2 незаконним шляхом якомога більшу суму грошових коштів. Крім того, тільки після підтвердження АТ «Універсал банк» суми зарахованих платежів на її картковий рахунок 13.10.2022 та 11.11.2022 в сумі 13700 грн та 13768,50 грн зменшила розмір позовних вимог. Посилання представника позивача на неналежність та недопустимість доказу скриншоту листування позивача з відповідачем через мобільний застосунок «Viber» не заслуговує до уваги, оскільки до суду також була додана електронна копія чека про перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 7263,50 грн, що узгоджується як з відомостями електронної переписки так і з фактичними обставинами справи, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про перерахування грошових коштів ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 . Посилався на те, що зміни та доповнення можна внести лише в діючий та чинний договір, в зв`язку з чим суд вірно не прийняв до уваги додаткову угоду та розписку від 20.12.2021. Крім того, умова п.3 додаткової угоди від 20.12.2021 року щодо не врахування будь-яких грошових розрахунків, які відбувалися до моменту підписання даної угоди не відповідає вимогам національного законодавства України, оскільки є несправедливою до позичальника. Таким чином, оскільки додаткова угода від 20.12.2021 року до договору позики № Х150621-17 від 15.06.2021 року, з юридичної точки зору, є не укладеною, так як підписана після спливу терміну дії основного договору, то відповідно визнати її недійсною не можливо. Тобто, умови вказаної додаткової угоди не повинні прийматись до уваги судом при вирішенні спору. Посилався на те, що суд першої інстанції в порушення ч.1 ст.13 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог та самостійно обрав спосіб захисту порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості в іноземній валюті доларах США, а не в національній валюті України гривні, що еквівалентно відповідній сумі в доларах США. Таким чином, при ухваленні судового рішення суд першої інстанції повинен був визначити суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в національній валюті України гривні, що еквівалентно відповідній сумі в доларах США, тобто в межах позовних вимог позивача, згідно розрахунку основної суми заборгованості в розмірі 224 880,50 грн, виходячи з курсу продажу долара США в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 37,70 грн, у зв`язку з чим стягнута з відповідача сума заборгованості за договором позики повинна складати 180 896,66 грн ( 4798,32 долари США х 37,70 грн). Вказав, що вимога про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу є безпідставною та такою, що суперечить чинному законодавству, у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та які відповідають вище встановленим вимогам, відсутні підстави для стягнення вказаних витрат та задоволення вимоги позивача в цій частині.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині основної суми заборгованості та витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що відповідач зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконав, грошові кошти позивачці у визначений розпискою строк не повернув, тому неповернута сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги додаткову угоду та розписку від 20 грудня 2021 року, оскільки вважав, що зміни та доповнення можна внести лише в діючий та чинний договір. Відмовляючи у відшкодуванні позивачці витрат на правничу допомогу, суд виходив з того, що нею не надано доказів здійснення розрахунку з адвокатом за надані ним послуги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики № X150621-17, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 173 070,24 грн, що є еквівалентом 6384,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,110 грн), в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк та згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором, буде еквівалентна 6384,00 доларів США за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 15 грудня 2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Сума позики, встановлена п.1 договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (п.2 договору).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 договору, відповідно: 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США, до 15 липня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 серпня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 вересня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 жовтня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 листопада 2020 року включно, 137 285,04 грн, еквівалент 5064 доларів США до 15 грудня 2020 року включно(п.5 договору).

Позика може бути повернута позикодавцю достроково (п.6 договору).

По закінченню строку позики договір може бути пролонговано за домовленістю сторін (п.7 договору).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 договору, на банківський рахунок або готівкою в м. Харків. При зміні банківських реквізитів позикодавець зобов`язаний вчасно повідомити про таку зміну (п.8 договору).

Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США від зазначеного курсу в п.1 договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором (п.9 договору).

У разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% від суми займу за кожен календарний день існування простроченої заборгованості (п.10 договору).

У випаду повернення суми позики, визначеної в п.1 даного договору, позичальником готівкою, позикодавець зобов`язаний видати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику розписку. Факт повернення позики або її частини підтверджується заявою позикодавця. Наявність зазначеної заяви у позичальника є єдиним належним підтвердженням виконання ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики або її частини належним чином (п.13 договору).

Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями цього договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики (п.15.2 договору) (а.с.17-18 том 1).

Як вбачається із листування в застосунку «Viber», 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 відправила ОСОБА_2 реквізити своєї банківської карти № НОМЕР_1 для сплати заборгованості, при цьому вказала, що сума до сплати складає 7145,00 грн. Того ж дня, 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 переказав на вказаний картковий рахунок 7263,5 грн, на підтвердження чого надіслав фотографію банківської квитанції (а.с.60 том 1).

20 серпня 2021 року ОСОБА_1 склала розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_2 платіж в сумі 262,00 доларів США в рахунок сплати чергової частини за договором позики №X150621-17 (а.с.61 том 1).

17 вересня 2021 року ОСОБА_1 склала розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_2 платіж в сумі 262,00 доларів США в рахунок сплати чергової частини за договором позики №X150621-17 та 38,00 доларів США, в рахунок сплати частини тіла згідно в/в договору (а.с.66 том 1).

20 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду У 1 до договору позики № Х150621-17 від 15 червня 2021 року, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни в п.1,5,6 договору, виклавши їх в наступній редакції «п.1 Позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 163 441,00 грн, що є еквівалентом 5965,00 доларів США, за курсом продажі доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,400 грн), встановленим на момент укладення даного договору, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5965,00 доларів США за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 15 червня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.».

Відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів, погодженому у додатковій угоді № 1, ОСОБА_2 мав повернути позику частинами, а саме: до 15 січня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 лютого 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 березня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 квітня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 травня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 червня 2022 року 129 602,00 грн (еквівалент 4730,00 доларів США).

Сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану ним розписку (п.3 додаткової угоди) (а.с.19 том 1).

20 грудня 2021 року ОСОБА_2 також склав розписку, в якій зазначив, що він отримав позику від ОСОБА_1 в сумі 163 441,00 грн, що є еквівалентом 5965,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,400), згідно договору позики № Х150621-17 від 15 червня 2021 року, зобов`язався повернути цю суму ОСОБА_1 в строк 15 червня 2022 року включно (а.с.20 том 1).

Зазначена додаткова угода та розписка в судовому порядку недійсними чи неукладеними не визнавалися, їх нікчемність також не встановлювалася.

За повідомленням АТ «Універсал банк» №БТ/5092 від 20 серпня 2024 року, банківська картка № НОМЕР_2 , рахунок НОМЕР_3 , була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 . На вказаний на картковий рахунок 13 жовтня 2022 року та 11 листопада 2022 року надходили грошові кошти в сумі 13700,00 грн та 13768,50 грн відповідно, за даними банка відправника від «Svitlychnyi Ivan» (а.с.31 том 2).

Також матеріали справи містять копії платіжних доручень про сплату вказаних сум (а.с.61зворот,62зворот том 1, а.с.21 том 2).

Відповідно до висновку експерта № 1443 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 615/754/23, складеного 26 квітня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»: 1) рукописний текст, який починається зі слів: «Розписка м. Харків 20 грудня 2021 року…» та відповідно закінчується словами: «… ( ОСОБА_2 )», у розписці від 20.12.2021 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 163 441 грн.; рукописний запис: « ОСОБА_2 » у додатковій угоді №1 від 20.12.2021 до договору позики №X150621-17 від 15.06.2021, розташований на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Позичальник:» - виконані ОСОБА_2 ; 2) підписи від імені ОСОБА_2 у: розписці від 20.12.2021 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 163 441 грн., розташований в нижній частині аркуша документа, ліворуч від рукописного запису «( ОСОБА_2 )»; додатковій угоді №1 від 20.12.2021 до договору позики №X150621-17 від 15.06.2021, розташовані на лицевій та зворотній сторонах аркуша документа, у рядку «Позичальник» та на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Позичальник», ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_2 » - виконані ОСОБА_2 (а.с.210-231 том 1).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Матеріали справи свідчать про те, що 15 червня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики № X150621-17, за умовами якого останній отримав в позику грошові кошти в сумі 173 070,24 грн, що є еквівалентом 6384,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,110 грн), та зобов`язався повернути позику до 15 грудня 2021 року. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором, буде еквівалентна 6384,00 доларів США за курсом продажу в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу. Також сторонами погоджено графік повернення позичальником грошових коштів, а саме 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США, до 15 липня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 серпня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 вересня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 жовтня 2020 року включно, 7157,04 грн, еквівалент 264 доларів США до 15 листопада 2020 року включно, 137 285,04 грн, еквівалент 5064 доларів США до 15 грудня 2020 року включно.

Сторонами визначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі.

Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США від зазначеного курсу в п.1 договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором (п.9 договору).

На часткове виконання умов договору позики ОСОБА_2 20 серпня 2021 року в рахунок сплати чергової частини сплатив 262,00 доларів США, а 17 вересня 2021 року 262,00 доларів США та 38,00 доларів США, про що ОСОБА_1 склала відповідні розписки.

В подальшому 20 грудня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № X150621-17 від 15 червня 2021 року, якою внесено зміни до пунктів 1,5,6 договору позики від 15 червня 2021 року, зокрема, сторони визначили, що позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 163 441,00 грн, що є еквівалентом 5965,00 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,400 грн), та зобов`язався їх повернути до 15 червня 2022 року. Також сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5965,00 доларів США за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу.

Сторонами погоджено новий графік повернення позики, а саме ОСОБА_2 мав повернути позику частинами, а саме: до 15 січня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 лютого 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 березня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 квітня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 травня 2022 року 6768,00 грн (еквівалент 247,00 доларів США); до 15 червня 2022 року 129 602,00 грн (еквівалент 4730,00 доларів США).

Сторони також погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем позичальнику в день підписання даної угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, позичальник надав позикодавцю власноруч написану ним розписку (п.3 додаткової угоди).

20 грудня 2021 року ОСОБА_2 також склав розписку, в якій зазначив, що він отримав позику від ОСОБА_1 в сумі 163 441,00 грн, що є еквівалентом 5965,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,400), згідно договору позики № Х150621-17 від 15 червня 2021 року, зобов`язався повернути цю суму ОСОБА_1 в строк 15 червня 2022 року включно.

В суді першої інстанції ОСОБА_2 заперечував щодо підписання ним додаткової угоди та розписки від 20 грудня 2021 року.

Відповідно до висновку експерта № 1443 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 615/754/23, складеного 26 квітня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса»: 1) рукописний текст, який починається зі слів: «Розписка м. Харків 20 грудня 2021 року…» та відповідно закінчується словами: «… ( ОСОБА_2 )», у розписці від 20.12.2021 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 163 441 грн.; рукописний запис: « ОСОБА_2 » у додатковій угоді №1 від 20.12.2021 до договору позики №X150621-17 від 15.06.2021, розташований на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Позичальник:» - виконані ОСОБА_2 ; 2) підписи від імені ОСОБА_2 у: розписці від 20.12.2021 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 позики в сумі 163 441 грн., розташований в нижній частині аркуша документа, ліворуч від рукописного запису «( ОСОБА_2 )»; додатковій угоді №1 від 20.12.2021 до договору позики №X150621-17 від 15.06.2021, розташовані на лицевій та зворотній сторонах аркуша документа, у рядку «Позичальник» та на зворотній стороні аркуша документа, у графі «Позичальник», ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_2 » - виконані ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 грудня 2024 року у справі № 731/9/22 (провадження № 61-6491св24).

Колегія суддів зазначає, що додаткова угода до договору позики є оспорюваним правочином, тобто правочином, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна з його сторін або інша зацікавлена особа можуть оспорити цей правочин з підстав, передбачених законом.

Разом із тим відомостей про визнання недійсним додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2021 року до договору позики № X150621-17 від 15 червня 2021 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, надавши оцінку наявним доказам, зокрема висновку експерта № 1443 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 615/754/23, складеного 26 квітня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість посилання ОСОБА_2 на відсутність його волевиявлення під час укладення додаткової угоди та розписки від 20 грудня 2021 року до договору позики від 15 червня 2021 року.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання за договором позики від 15 червня 2021 року припинилось, тому відсутні підстави приймати додаткову угоду від 20 грудня 2021 року.

Колегія суддів вважає, що зміна строку виконання зобов`язання, як і будь-якої іншої умови договору, може мати місце відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки закон не містить спеціальної норми про порядок та форму змін умов договору щодо строку виконання зобов`язання, такі зміни підпорядковуються загальним правилам. Відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється у тій самій формі, що й договір.

Закон не містить заборони щодо можливості зміни строку виконання зобов`язання залежно від того, чи настав раніше узгоджений строк виконання або ні. Отже сторони вправі змінити строк виконання зобов`язання як до настання раніше узгодженого строку виконання, так і після, тобто у стані прострочення боржника.

Зобов`язання, поруч з іншими підставами, виникає також з договору (ч. 2 ст. 11 ЦК). Підставою припинення зобов`язання, що виникло на підставі договору, є виконання, проведене належним чином; передання відступного; зарахування; домовленість сторін; прощення боргу; поєднання боржника і кредитора в одній особі; неможливість виконання; смерть фізичної особи та ліквідація юридичної особи (глава 50 ЦК). Серед перелічених підстав немає підстави припинення зобов`язання, пов`язаної із настанням строку виконання, а відповідно і договору.

Отже, зобов`язання не припиняється з настанням строку його виконання. І в разі існування домовленості сторін щодо змін будь-яких його умов можливе укладання сторонами відповідного правочину щодо внесення змін.

Позивач не заперечує, що у додатковій угоді № 1 від 20 грудня 2021 року, яка була підписана сторонами, фактично була зафіксована заборгованість за договором позики, яка залишилась несплаченою на дату підписання такої угоди, за договором позики № X150621-17 від 15 червня 2021 року.

Доводи відповідача про те, що різниця між первісною сумою боргу 6384,00 доларів США та сумами, сплаченими на повернення позики, є меншою ніж та, що визначена в додатковій угоді 5965,00 доларів США через безгрошовість додаткової угоди - є безпідставними. Так, з пояснень позивача вбачається, що сума позики в додатковій угоді визначена з урахуванням відповідальності за порушення первісного грошового зобов`язання, визначеної сторонами. Оскільки відповідач із зазначеним погодився, про що свідчить його підпис, то відсутні підстави не приймати до уваги додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2021 року, оскільки внесення змін до договору щодо розміру зобов`язань та строку виконання зобов`язань не суперечить закону.

Також колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 916/1428/19, оскільки у вказаній постанові висновки та обставини справи є нерелевантними, оскільки в даній справі правовідносини не пов`язані із нарахуванням сум орендної плати після припинення договорів оренди.

Під час розгляду справи встановлено, що додаткова угода та розписка від 20 грудня 2021 року до договору позики від 15 червня 2021 року містить інформацію про суму позики, строк їх повернення, відповідальність сторін, вони підписані сторонами, сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов договору позики та в подальшому частково виконував його умови, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Отже, колегія суддів враховує вказану додаткову угоду та розписку від 20 грудня 2021 року до договору позики від 15 червня 2021 року та вважає, що ОСОБА_2 , отримавши в позику грошові кошти саме в розмірі 163 441,00 грн, що еквівалентно 5965,00 доларів США, в порушення умов виконання договору позики свої зобов`язання по поверненню позики належним чином не виконав, а здійснив часткове її погашення, а саме сплатив в рахунок погашення заборгованості на картковий рахунок ОСОБА_1 13 жовтня 2022 року та 11 листопада 2022 року грошові кошти в сумі 13700,00 грн та 13768,50 грн відповідно, що еквівалентно 339,11 доларів США та 341,65 доларів США. На день оплати 13 жовтня 2022 року курс продажі 1 долара США становив 40,40 грн, а 11 листопада 2022 року 40,30 грн.

Таким чином ОСОБА_2 як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконав, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивачки заборгованості за договором позики від 15 червня 2021 року, з урахуванням укладеної 20 грудня 2021 року додаткової угоди № 1 до договору позики від 15 червня 2021 року, та за вирахуванням часткової сплати, що становить 5284,24 доларів США (5965-339,11-341,65), що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення становить 219 295,96 грн.

Доводи ОСОБА_2 , що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки підписавши додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2021 року ОСОБА_2 тим самим погодився з визначеними в ній умовами, зокрема щодо розміру отриманої позики.

Також колегія суддів вважає помилковим зазначення в резулятивній частині оскаржуваного рішення розмір стягнення заборгованості в доларах США, оскільки зі змісту заяви про зменшення розміру позовних вимог вбачається, що позивачка просила стягнути заборгованість в гривнях.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 в ході розгляду справи в суді першої інстанції представляв адвокат Гупал Р.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 12 вересня 2022 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1127781 від 26 квітня 2023 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЛГ № 000184 від 09 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 4.2 договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи на яких узгоджені сторонами, відповідно до додатку до договору.

25 квітня 2023 року сторонами укладено додаток до договору про надання правової допомоги від 12 вересня 2022 року, відповідно до якого надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Гупалом Р.М. за позовом до ОСОБА_2 складається з наступних послуг: консультація клієнта з вивченням відповідних документів за позовом до ОСОБА_2 ; аналіз законодавства і надання відповідних правових висновків з питань спірних правовідносин; складання позовної заяви, відповіді на відзив, пояснень та інших процесуальних документів, пов`язаних з судовим розглядом справи; участь у судових засіданнях з розгляду позовної заяви. Вартість наданих послуг (без урахування участі у судових засіданнях) складає 20 000,00 грн. За прийняття адвокатом участі у судових засіданнях, клієнтом додатково сплачується 3350,00 грн за кожний судодень. До вартості послуг не входять витрати на відрядження та транспортні витрати, пов`язані з виїздом за межі м. Харкові, в т.ч. витрати на пальне, а також поштові витрати і суми судового збору. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар в розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог.

26 квітня 2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Гупалом Р.М. складено акт наданих послуг, відповідно до якого: консультація клієнта з вивченням відповідних документів за позовом до ОСОБА_2 , 2 год., сума 2680,00 грн; юридичний аналіз законодавства та судової практики з питань, викладених у позовній заяві 3 год., 4020,00 грн; підготовка та подача позовної заяви до ОСОБА_2 , 7 год., 9380,00 грн. Загальна вартість 16 080,00 грн.

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Гупалом Р.М. складено акт наданих послуг, відповідно до якого: підготовка та подача відповіді на відзив по справі за позовом до ОСОБА_2 , 4 год., 5000,00 грн.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Як вбачається з матеріалів справи адвокатом Гупалом Д.Л. до суду першої інстанції подано позовну заяву, відповідь на відзив, заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, клопотання про відкладення розгляду справи, десять заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, заперечення на додаткові пояснення, заява про зменшення розміру позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції адвокат Гупал Д.Л представляв інтереси позивачки в судових засіданнях, а саме 21 листопада 2023 року 11 хв. поза межами приміщення суду; 15 лютого 2024 року 93 хв. поза межами приміщення суду; 13 березня 2024 року 21 хв. поза межами приміщення суду; 25 березня 2024 року 111 хв. в залі суду; 03 червня 2024 року 9 хв. поза межами приміщення суду; 18 червня 2024 року 55 хв. поза межами приміщення суду; 15 серпня 2024 року 47 хв. поза межами приміщення суду; 04 вересня 2024 року 157 хв. поза межами приміщення суду (а.с.137-138,171-174,193,199,238 том 1, а.с.9,26,39-40 том 2).

При цьому слід звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно якої при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, заперечення ОСОБА_2 щодо стягнення цих витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та адвокат Гупал Р.М. уклали додаток до договору про надання правничої допомоги від 12 вересня 2024 року, відповідно до якого надання правничої допомоги складається з наступних послуг: складання та подача апеляційної скарги по справі4 участь у судових засіданнях з розгляду апеляційної скарги. Вартість послуг складає 10 000,00 грн.

04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та адвокатом Гупалом Р.М. складено акт наданих послуг, а саме підготовка та подача апеляційної скарги по справі № 615/754/23 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , участь у судовому засіданні, 8 год., 10 000,00 грн.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що підстав для її задоволення немає, оскільки вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті вимог задоволено, а виходячи з того, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, в даному випадку ці витрати покладено на нього.

За таких обставин рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2423,29 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Оскільки вимоги апеляційної скарги по суті задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4332,98 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . Таким чином загальний розмір судового збору становить 6756,27 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 04 вересня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 червня 2021 року з урахуванням додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2021 року в розмірі 219 295,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 10 000,00 грн.

Здійснити перерозподіл судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6756,27 грн за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 5000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова