Справа № 708/1306/24
Номер провадження № 2/708/49/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

Чигиринський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючого судді - Івахненко О.Г.,

при секретарі Тендітній Л.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чигирині Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та про стягнення понесених судових витрат.

В обгрунтування позову зазначив, що з 25.02.2005 року він проживав разом з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який 12.05.2020 року було розірвано відповідно до рішення Чигиринського районного суду Черкаської області.

В період з 15.05.2016 по 13.12.2023 року він перебував у місцях позбавлення волі, під час якого відповідачка подала позов про розірвання їх шлюбу.

Під час шлюбу 01.12.2014 року ними за спільні кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , які, згідно з договором купівлі-продажу, було зареєстровано на відповідачку.

Після звільнення позивача з місць позбавлення волі відповідачка почала заперечувати його право на вказане майно та відмовилась в добровільному порядку здійснити його поділ.

На даний час вони не можуть дійти згоди щодо питання користування та розпорядження вказаними будинком і земельною ділянкою, оскільки відповідачка вважає його своєю власністю.

Посилаючись на те, що вказаний будинок було придбано за спільні кошти, але відповідачка в добровільному порядку відмовляється здійснити поділ спільного майна, позивач прохав визнати будинок та земельну ділянку спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на його частку.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що він вважає будинок і земельну ділянку їх спільною з відповідачкою сумісною власністю, оскільки вони придбані в період шлюбу за спільні кошти.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подавши відзив на позов, у якому позовні вимоги визнала частково, зазначивши, що згідна на визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, однак прохала не стягувати з неї понесені позивачем судові витрати, вказавши, що останній не звертався до неї з пропозицією в позасудовому порядку здійснити поділ спільно нажитого майна. Прохала розглядати справу без її участі.

Вислухавши позивача, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.2005 року до 12.05.2020 року, який відповідно до рішення Чигиринського районного суду від 12.05.2020 року, яке набрало чинності 12.06.2020 року, розірвано.

Як встановлено судом та вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на відповідачку, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30258534 від 01.12.2024 року.

А згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0588 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яку також було зареєстровано на відповідачку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30259584 від 01.12.2024 року.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Оскільки спірні житловий будинок і земельну ділянку було придбано 01.12.2014 року, тобто, після 01.01.2004 року, то суд вважає, що застосовуванню підлягають положення Сімейного кодексу України, який був чинним на момент придбання нерухомого майна.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Виходячи з цього, законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок висловлений в правових позиціях Верховного Суду України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18.

Згідно з абзацом першим пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, вбачається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з п. 23 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Норми СК України, викладені у статях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України також передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Матеріалами справи не підтверджено факт укладання шлюбного договору, або факт існування домовленості між сторонами про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно було набуто сторонами у шлюбі, то воно є спільною сумісною власністю подружжя, відтак підлягає розподілу з урахуванням принципу рівності часток.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А тому, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт, що будинок та земельну ділянку було придбано за спільні кошти сторін, суд вважає можливим за наявних обставин позов задовольнити частково, визнавши житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнавши за сторонами право власності на дане майно по 1/2 частці за кожним, що не виходить за межі позовних вимог.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, викладених в п. 3 прохальної частини позовної заяви, щодо припинення права власності відповідачки на 1/2 частку спірного майна, оскільки така вимога не обгрунтована і не узгоджується з нормами ст. 365 ЦК України.

У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 2502,00 грн.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідачки на нестягнення з неї понесених судових витрат, оскільки не доведено згоди останньої на позасудове вирішення спору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст. 15,16,365,368,372 ЦК України, ст.ст. 4, 81, 141, 264,265,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0588 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ем ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючим за адресою: АДРЕСА_1 ) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та частку земельної ділянки площею 0,0588 га, кадастровий номер: :04:000:0322, для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та частку земельної ділянки площею 0,0588 га, кадастровий номер: :04:000:0322 для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2502 (дві тисячі п`ятсот дві) гривні 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Г. Івахненко