ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 750/3031/20

провадження № 61-11595 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова Ольга Степанівна, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року у складі судді Логвіної Т.В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Скрипки А. А., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О., приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С., ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява обґрунтована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2008 року.

У березні 2020 року вона дізналась, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 553, вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 , який, в свою чергу, через свого представника ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 3792, відчужив її ОСОБА_4 .

Вказувала, що ніяких договорів щодо відчуження вказаного нерухомого майна вона не укладала, договір купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2019 року не підписувала та нікого на це не уповноважувала, нікому не передавала вказане майно у володіння і не мала таких намірів. Також вважала, що особа, зазначена продавцем у договорі купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2019 року, набула право власності на цю квартиру незаконно, а тому не мала права вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, тож всі оспорювані правочини про відчуження цієї квартири є недійсними, оскільки спірна квартира вибула з її власності поза її волею.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 553; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О. від 29 листопада 2019 року про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 24 грудня 2019 року, укладений ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 3792; скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С., індексний номер 50445835 від 24 грудня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від імені яких діяли батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , по 1/20 частці кожному цієї квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В.; скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В., індексний номер 52006035, від 17 квітня 2020 року, про державну реєстрацію права власності по 1/20 частці вищевказаної квартири за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від імені яких діють батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на свою користь вищевказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 553.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О. від 29 листопада 2019 року про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 24 грудня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 3792.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. від 24 грудня 2019 року, індексний номер 50445835, про державну реєстрацію права власності на цю квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір дарування по 1/20 частці цієї ж квартири від 17 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від імені яких діяли батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В. за реєстровим № 1145. Скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В. від 17 квітня 2020 року, індексний номер 52006035, про державну реєстрацію права власності на 1/20 частку цієї ж квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (за кожним).

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_7 й ОСОБА_8 , від імені яких діють батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка договір купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року не підписувала, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 січня 2021 року. Таким чином наступні договори щодо відчуження спірного нерухомого майна були вчинені особами, які не мали права на його відчуження, а тому наявні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними та витребування нерухомого майна.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Кулініч К. В. задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року змінено й виключено з рішення приписи, а саме: про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 грудня 2019 року, що укладений ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 3792; про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О. від 29 листопада 2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_2 , рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С., індексний номер № 50445835 від 24 грудня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_4 ; про скасування рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В., індексний номер 52006035 від 17 квітня 2020 року, про державну реєстрацію права власності на 1/20 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Доповнено рішення таким приписом: «У задоволенні позовних вимог до приватних нотаріусів: Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О., Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С., Костюк Ю. В. відмовити».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка договір купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року не підписувала, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 січня 2021 року, а тому наявні підстави для визнання цього правочину недійсним та витребування спірної квартири.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що для відновлення порушених прав позивачки достатньо тільки в мотивувальній частині судового рішення констатувати факт і підстави незаконності всіх договорів відчуження спірної квартири, крім першого, про недійсність якого необхідно зазначити і в резолютивній їх частині, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції шляхом виключення з нього приписів про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної квартири від 24 грудня 2019 року, що укладений ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 3792, і договору дарування, що укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , від імені яких діяли батьки останніх - ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 , по 1/20 частці цієї квартири кожному, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В.; виключення з нього приписів про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О. від 29 листопада 2019 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С., індексний номер № 50445835 від 24 грудня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_4 і рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В., індексний номер № 52006035 від 17 квітня 2020 року, про державну реєстрацію права власності по 1/20 частці цієї квартири за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; доповнення рішення приписом про відмову в задоволенні позовних вимог до приватних нотаріусів: Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О., Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. й Костюк Ю. В .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2022 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у задоволеній частині позовних вимог скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 450/3360/17 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідження зібраних у справі доказів, ненадання їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 750/3031/20, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У грудні 2022 року матеріали цивільної справи № 750/3031/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 рокупоновлено касаційне провадження у справі 750/3031/20.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи своє рішення, послався тільки на висновок експерта та наявність кримінальної справи за фактом шахрайства, та не аргументував своє рішення про задоволення позовної заяви, а також не врахував, що в матеріалах цієї справи відсутні будь-які відомості про те, що в кримінальній справі за заявою ОСОБА_1 не встановлено винних осіб та факту вчинення відносно позивачки шахрайських дій.

Вказувала, що висновок експерта, на який безпідставно послались суди попередніх інстанцій, не ґрунтується на повному та всебічному зіставленні усіх ознак почерку та підпису позивачки, оскільки на дослідження експертам надано лише умовно-вільні зразки її почерку та підпису, хоча важливим для проведення такої експертизи є надання для дослідження порівняльного матеріалу, який складається з вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків рукопису. За відсутності таких зразків почерку та підпису позивачки висновок експерта про те, що рукописний запис в оспорюваному позивачкою договорі виконаний не нею, а іншою особою, є лише припущенням.

Вважала, що заява позивача про уточнення позовних вимог зі зміною предмета позову, збільшення позовних вимог шляхом пред`явлення додаткових вимог є незаконною.

Звертала увагу на те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним, а отже позовні вимоги не є коректними.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважала висновки судів такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу від 21 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Скрипкою О. О. за реєстровим № 1332 (а. с. 15-16, 91, т. 1); витягу з Державного реєстру правочинів від 21 лютого 2008 року № 5474850 (а. с. 17, т. 1); витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 17 березня 2008 року № 18119566 (а. с. 18, 93, т. 1); інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 листопада 2019 року № 190943880, № 190941147, № 190935762 (арк. 102, 103, 104, т. 1).

Згідно з договором купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 553, ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за 603 200 грн. У пункті 4.3 цього договору вказано, що продавець діє за згодою чоловіка ОСОБА_10 , що підтверджується відповідною заявою, посвідченою 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф. І. за реєстровим № 535, зі змістом якої покупець ознайомлена (а. с. 259-260, т. 1).

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В. О. від 29 листопада 2019 року, індексний номер 49947508, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 113, 120, т. 1).

Згідно з інформацією від 21 вересня 2020 року № 226/01-16, наданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Досінчуком Ф. І. на запит суду, він не засвідчував 21 травня 2019 року за реєстровим № 535 справжність підпису ОСОБА_10 на заяві про згоду дружині ОСОБА_1 на відчуження квартири АДРЕСА_1 , за вказаним реєстровим номером вчинялася інша нотаріальна дія; 21 травня 2019 року будь-які дії від імені ОСОБА_10 ним не вчинялися (а. с. 50, т. 2).

09 березня 2021 року чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_10 подав до суду першої інстанції заяву, в якій стверджував, що не надавав згоду на відчуження спірної квартири, яка є його і ОСОБА_1 спільною сумісною власністю (а. с. 177-178, т. 2).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2019, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О. С. за реєстровим № 9792, ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої 13 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 583 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 604 140 грн (а. с. 116-117, 130, т. 1).

На підставі рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О. С. від 24 грудня 2019 року, індексний номер 50445835, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 (а. с. 151, т. 1).

17 квітня 2020 року (після подання ОСОБА_1 позову у цій справі) ОСОБА_4 відчужила ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в особі їх законних представників - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В. за реєстровим № 1145, 1/10 частку (в рівних частках кожному) квартири АДРЕСА_1 (а. с. 241, т. 1).

На підставі рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю. В. від 17 квітня 2020 року, індексний номер 52006035, право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , по 1/20 частці за кожним (а. с. 257, т. 1).

25 травня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву, в якій зазначив, що позивачку ніколи раніше не бачив, квартиру у неї не купляв та не уповноважував ОСОБА_3 на вчинення будь-яких дій, спрямованих на купівлю/продаж належної ОСОБА_1 квартири. Також у заяві ОСОБА_2 зазначив, що у нотаріуса Бригіди В. О. ніколи не був та ніяких договорів не підписував, водночас кілька років тому він дійсно видавав ОСОБА_3 довіреність, але для інших цілей - на проведення процедури закриття його підприємництва, тому є підстави вважати, що ОСОБА_3 , скориставшись раніше виданою довіреністю, застосував її в порушення його прав (а. с. 187, т. 1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 листопада 2020 року за клопотанням представника ОСОБА_1 по справі призначено судову почеркознавчу експертизу (а. с. 87-89, т. 1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 січня 2021 року № 5433-5435/20-24, складеного експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Маяцькою І. В., підпис від імені ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року квартири АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим номером 553, в графі «Продавець», виконаний рукописним способом, письмовим приладом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис « ОСОБА_1 » у цьому договорі виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 104-111, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не в повній мірі.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 листопада 2019 року

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), які Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), до розгляду якої було зупинено провадження у цій справі.

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

У справі, що переглядається, позивачка звернулася з вимогами, зокрема, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2019 року, посилаючись на те, що цей договір не підписувала, та просила витребувати спірне майно з незаконного володіння останніх власників.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 не підписувала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим номером 553, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 січня 2021 року № 5433-5435/20-24, Верховний Суд вважає, що спірний договір є неукладеним, а у задоволенні позовної вимоги про визнання цього правочину недійсним слід відмовити через обрання позивачкою неналежного способу захисту, оскільки неукладений правочин не може визнаватися судом недійсним.

Отже відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2019 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Щодо витребування майна та дотримання правомірності втручання держави у право власності кінцевих набувачів

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

Встановивши, що незаконність вибуття з власності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яка неодноразово відчужувалось на користь інших осіб, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його витребування на користь позивачки від кінцевих набувачів.

В контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна ОСОБА_4 , колегія суддів враховує наступне.

Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці - ОСОБА_1 , витребування такого майна на користь законного власника від останніх набувачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_7 й ОСОБА_8 , є пропорційним втручанням у право власності останніх, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, які ґрунтується на вимогах закону.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити часткового, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2019 року, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової Ольги Степанівни, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. за реєстровим № 553, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової Ольги Степанівни, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович