Справа № 459/1380/24 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/811/3313/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Червоноградський відділ державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про перерахунок розміру відшкодування шкоди у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що внаслідок ушкодження здоров`я з вини ОСОБА_3 йому встановлена третя група інвалідності та визначено 45 % втрати професійної працездатності. Вина відповідача у вчиненні відносно нього хуліганських дій, якими завдано шкоду його здоров`ю, встановлена вироком Червоноградського міського суду Львівської області. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-93/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2011 року, одноразово стягнуто з відповідача на його користь 18754.44 грн. відкоригованого на ріст мінімальної заробітної плати втраченого заробітку за період з 19 грудня 2007 року до 31 грудня 2010 року, а також зобов`язано відповідача щомісячно сплачувати розмір втраченого внаслідок каліцтва заробітку на суму 705.35 грн. безтерміново до внесення змін у законодавстві. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2024 року у справі №459/2539/23, яке набрало законної сили, одноразово стягнуто з відповідача на його користь 164095.30 грн. відкоригованого на ріст мінімальної заробітної плати втраченого заробітку за період з 02 серпня 2020 року до 31 липня 2023 року, а також зобов`язано відповідача щомісячно сплачувати на його користь розмір втраченого внаслідок каліцтва заробітку в сумі 5022.15 грн., починаючи з 01 серпня 2023 року. Вважає, що розмір втраченого заробітку, який він отримує на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2024 року підлягає перерахунку у зв`язку з черговим зростанням розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з 01 січня 2024 року відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України. Крім того, зміна розміру раніше призначених йому платежів не обмежується лише підставами, передбаченими ст.. 1208 ЦК України, оскільки навіть при відсутності саме цих підстав, у нього є право на зміну розміру платежів у зв`язку зі зміною обставин, що впливають на визначення розміру платежів, відповідно до ст. 273 ЦК України. Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2024 року 5321.98 грн., а з 01 квітня 2024 року 599659 грн.

З наведених підстав просить стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з 01 січня 2024 року 5321.98 грн. щомісячно, а з 01 квітня 2024 року 5996.59 грн. щомісячно безтерміново з відповідним перерахунком у випадку збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Змінено розмір відшкодування шкоди, що стягується із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , визначений рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19.02.2024 по справі №459/2539/23.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 5321,98 грн. втраченого заробітку у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати щомісячно, за період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 року із врахування виплачених сум.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5996,59 грн втраченого заробітку у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати щомісячно, починаючи з 01.04.2024 із врахуванням виплачених сум.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що зміна періодичних щомісячних платежів про відшкодування шкоди можлива на підставі рішення суду за заявою потерпілого у разі збільшення вартості життя шляхом індексації такого відшкодування шкоди або у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати. Оскільки суть відшкодування шкоди полягає у компенсації реального втраченого заробітку (доходу), а не вигаданого, то спосіб зміни розміру відшкодування залежить від того, чи працювала особа в момент заподіяння їй шкоди. Враховуючи, що на момент завдання шкоди позивач працював, отримував заробіток (дохід), перерахунок відшкодування шкоди міг бути збільшений не на коефіцієнт збільшення мінімальної заробітної плати, а шляхом індексації відшкодування шкоди у зв`язку зі збільшенням вартості життя. Ступінь втрати працездатності та потреба у додаткових видах допомоги в даному випадку повинна визначатися на підставі висновку судово-медичної експертизи, а не довідки МСЕК, якою визначається лише ступінь втрати працездатності, якщо шкода заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків. Вважає, що суд безпідставно відмовив в зупиненні провадження до набрання законної сили рішенням у справі №459/2134/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру періодичних платежів по відшкодуванню шкоди, незважаючи на те, що від результату її розгляду залежить правильність вирішення цієї справи. Крім того, розгляд справи проведено без належного повідомлення сторін про судове засідання, призначене на 24 вересня 2024 року, та не враховано клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, до якого долучено докази його перебування на стаціонарному лікуванні, чим порушено його процесуальні права. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з моменту визначення рішенням суду розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, що стягується з відповідача на користь позивача, збільшився розмір мінімальної заробітної плати, що є підставою для перерахунку розміру втраченого заробітку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2008 року ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 1 ст. 296 КК України, а саме у вчиненні хуліганських дій стосовно ОСОБА_1 , внаслідок яких останньому заподіяно тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння і таке, що спричинило втрату будь-якого органу і його функцій, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, та легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Довідкою МСЕК серія ЛВА-1 № 421091 від 29 січня 2009 року підтверджується, що на підставі висновку МСЕК від 29 січня 2009 року № 96/5 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності загального захворювання безтерміново, рекомендовано лікування в окуліста та протипоказана робота на висоті і з рухомим транспортом.

Згідно з висновком експерта № 173 від 10 листопада 2011 року за результатами проведення судово-медичної експертизи стійка втрата професійної працездатності у ОСОБА_1 з часу встановлення йому групи інвалідності, тобто, з 19 грудня 2007 року, складає 45 % безтерміново.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-93/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 червня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 одноразово 18754.44 грн. втраченого заробітку за період з 19 грудня 2007 року до 31 грудня 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток, починаючи з 01 січня 2011 року в сумі 705.35 грн. щомісячно безтерміново до змін у законодавстві.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2024 року у справі № 459/2539/23, з врахуванням ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2024 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 164905.30 грн. втраченого заробітку у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати за період з 02 серпня 2020 року до 31 липня 2023 року. Змінено розмір шкоди, що стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , визначений рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-93/11. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5022.15 грн. втраченого заробітку щомісячно, починаючи з 01 серпня 2023 року.

Звертаючись до суду з вимогою щодо проведення перерахунку та збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та втратою професійної працездатності, позивач покликається на ч. 2 ст. 1208 ЦК України.

Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що вона спрямована на забезпечення реального захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування, оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом. Таким чином, з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 476/72/17.

У разі пред`явлення такої вимоги на підставі ч. 2 ст. 1208 ЦК України, підлягає з`ясуванню як потерпілому вперше було визначено розмір відшкодування: виходячи з середньої заробітної плати згідно із займаною посадою на час завдання шкоди, чи виходячи з мінімальної заробітної плати, і залежно від встановлених обставин, суди повинні зробити висновок щодо наявності підстав для збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 січня 2011 року у справі № 2-93/11 ОСОБА_1 вперше визначено розмір відшкодування, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, яка починаючи з 01 січня 2011 року становила 941 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня 2023 року становить 6700 грн.

Отже, станом на 01 серпня 2023 року, тобто, на час останнього збільшення розміру щомісячних платежів з відшкодування шкоди, що стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , розмір мінімальної заробітної плати становив 6700 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня 2024 року становить 7100 грн., а з 01 квітня 2024 року 8000 грн.

З огляду на приписи ч. 2 ст. 1208 ЦК України з кожним підвищенням мінімальної заробітної плати позивач мав отримувати збільшену суму відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та втратою працездатності.

Перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що узгоджується з положеннями частини другої статті.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 676/1570/17.

Оскільки рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 лютого 2024 року у справі № 459/2539/23 присуджений розмір щомісячного платежу з відшкодування шкоди, що стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, що становить 6700 грн., з 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати збільшився до 7100 грн., а з 01 квітня 2024 року до 8000 грн., то за період з 01 січня 2024 року до 31 березня 2024 року розмір щомісячного платежу з відшкодування шкоди становить 5321.98 грн. (5022.15 грн. х 7100 грн./6700 грн. = 5321.98 грн.), а з 01 квітня 2024 року 5996.59 грн. (5321.98 грн. х 8000 грн./7100 грн. = 5996.59 грн.).

Враховуючи те, що розмір відшкодування визначено, виходячи з мінімальної заробітної плати, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у зв`язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, присуджений розмір щомісячного платежу з відшкодування шкоди, що стягується з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , повинен бути збільшений з 5022.15 грн. до 5321.98 грн., починаючи з 01 січня 2024 року, а з 01 квітня 2024 року з 5321.98 грн. до 5996.59 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності призначення судово-медичної експертизи для визначення ступеня втрати працездатності, не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги в даній справі стосуються зміни розміру щомісячних платежів, присуджених рішенням суду, у зв`язку із збільшення розміру мінімальної заробітної плати, та не стосуються підстав, правомірності стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування втраченого заробітку.

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок експерта № 173 від 10 листопада 2010 року за результатами проведення судово-медичної експертизи, якою встановлено ступінь втрати професійної працездатності у ОСОБА_1 для визначення розміру відшкодування вперше, який на момент подання позову та ухвалення оскаржуваного рішення суду не змінювався.

Покликання апелянта про те, що учасників справи не повідомлено про дату, час та місце розгляду справи спростовуюся наявною в матеріалах справи розпискою з підписами учасників справи, в тому числі ОСОБА_3 та його представника Бордюка М.Й., якими вони підтверджують, що повідомлені про те, що судове засідання призначено на 11 год. 15 хв. 19 вересня 2024 року (а.с. 73), а оскільки в судове сідання, призначене на 19 вересня 2024 року, учасники справи не з`явилися, датою ухвалення рішення суду є дата його складення, тобто 24 вересня 2024 року, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 368 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення процесуальних прав відповідача внаслідок розгляду справи за наявності його клопотання про відкладення розгляду справи, є безпідставними, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними, відтак відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, а подання учасником справи клопотання про відкладення розгляду справи не створює для суду обов`язку відкласти розгляд справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11.02.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк