Справа № 136/1896/23
Провадження № 22-ц/801/489/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 рокуСправа № 136/1896/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Бойка Артура Миколайовича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Шпортун С.В., дата складення повного тексту рішення 10 грудня 2024 року,

встановив:

В вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 14 лютого 2014 сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, який було припинено 01 лютого 2023 року за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у цивільній справі №127/1025/23. Під час шлюбу, а саме 05 жовтня 2022 року, за спільні кошти подружжя, було придбано транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який було зареєстровано на ім`я відповідача.

Натомість 28 грудня 2022 року вказаний транспортний засіб був відчужений відповідачем на користь третьої особи без згоди позивача, добровільно дійти згоди із відповідачем щодо вартості відчудженого транспортного засобу, а також компенсації вартості вказаного автомобіля позивачеві, який являвся спільною сумісною власністю подружжя, вони не змогли.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, НОМЕР_1 (2008 року випуску).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу HYUNDAI, модель: TUCSON, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, в сумі 159457,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 073,60 грн., а також витрати за оплату експертних послуг у розмірі 3029,12 грн., а всього 4102,72 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Бойко А.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув уваги на те, що висновок автотоварознавчої експертизи проведений у порушення п. 4.1 та п. 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме без особистого візуального огляду експерта та без врахування комплектації і показів одометра досліджуваного автомобіля, що впливає на вартість останнього. Поряд з цим вважає, що експерт оцінюючи середню вартість автомобіля, виходив з даних подібного, ідентичного чи аналогічного транспортного засобу, однак не врахував можливості встановлення продавцем будь-якої ціни. Крім того вважає помилковим висновки місцевого суду щодо неврахування наданих пояснень в якості свідка відповідача ОСОБА_2 в частині компенсації вартості автомобіля позивачу.

03 лютого 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щавінського К.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення, які викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) 14 лютого 2014 року було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с.5).

05 жовтня 2022 року на ім`я ОСОБА_2 було проведено реєстрацію транспортного засобу марки HYUNDAI, Модель: TUCSON, 2008 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 (а.с.72), а також відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 30 листопада 2023 року за №31/2-4653 (а.с.31), обліковою карткою № НОМЕР_5 від 05 жовтня 2022 року (а.с.37).

28 грудня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу за № 6541/2022/3575287, предметом якого є транспортний засіб марки HYUNDAI, моделі TUCSON, 2008 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , у якому його сторони узгодили ціну рухомого майна у 40000 грн (а.с.53).

Обставини щодо відчуження ОСОБА_2 майна у вигляді зазначеного транспортного засобу ОСОБА_4 підтверджується обліковою карткою №952094342 від 28 грудня 2022 року (а.с.36) та відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 30 листопада 2023 року за №31/2-4653 (а.с.31).

Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року, яке набрало законної сили 06 березня 2023 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.6).

Відповідно до висновку експерта від 28 березня 2024 року № 848/24-24 за результатами проведення судової транспортно - товарознавчої експертизи, середня ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у технічно справному стані, з середньостатистичними показниками технічного стану та пробігу на час проведення експертизи склала 318 914,58 грн. (а.с. 107-117).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 року зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - купівля під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18.

Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження згоди ОСОБА_1 на відчуження спірного автомобіля.

Установивши, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу сторін і є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач до розірвання шлюбу відчужив його, зокрема, без згоди позивачки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості частини спірного транспортного засобу.

Задля визначення розміру грошової компенсації судом попередньої інстанції було призначено судову автотоварознавчу експертизу.

Так відповідно до висновку експерта від 28 березня 2024 року № 848/24-24 за результатами проведення судової транспортно - товарознавчої експертизи, середня ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у технічно справному стані, з середньостатистичними показниками технічного стану та пробігу на час проведення експертизи склала 318914,58 грн. (а.с. 107-117).

Відтак, з урахуванням обставин справи та проведеної автотоварознавчої експертизи місцевий суд прийшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу, в сумі 159457,29 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок автотоварознавчої експертизи проведений у порушення п. 4.1 та п. 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме без особистого візуального огляду експерта та без врахування комплектації і показів одометра досліджуваного автомобіля не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, технічний огляд КТЗ проводиться оцінювачем (експертом) і дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

З системного аналізу вказаної норми вбачається, що визначення вартості колісного транспортного засобу потребує його особистого огляду експертом, оскільки саме технічний огляд дає змогу встановити ідентифікаційні дані, комплектність, технічний стан та інші важливі показники. Виняток можливий лише за рішенням органу, який призначив експертизу, за умови обґрунтування неможливості проведення огляду та надання необхідних даних.

Водночас, в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) визначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, загальне правило вимагає особистого огляду транспортного засобу експертом для визначення його вартості. Водночас, відповідно до правової позиції Об`єднаної Палати Верховного Суду, у випадках неможливості такого огляду, зокрема, при відчуженні майна одним із подружжя без згоди іншого, допускається визначення ринкової вартості аналогічного майна. Це забезпечує справедливий баланс прав сторін та гарантує компенсацію особі, яка втратила своє право на спільне майно.

Зважаючи на те, що спірний автомобіль був проданий третій особі та доступу до огляду транспортного засобу у експерта не було, висновок автотоварознавчої експертизи обґрунтовано проводився щодо аналогічного майна, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення п. 4.1 Методики, зокрема, не врахування комплектації і показів одометра, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.1 Методики оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об`єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень.

Як вбачається з висновку експерта від 28 березня 2024 року № 848/24-24 за результатами проведення судової транспортно - товарознавчої експертизи, в останньому зазначено: «На основі аналізу довідкових даних щодо даного транспортного засобу встановлені такі показники, зведені в таблиці:», а саме в рядку 4 зазначено, що враховано показник «Пробіг КТЗ прийнятий для розрахунку» на основі «Фото». До того ж в додатках висновка експерта зазначено про наявність відомостей про комплектацію автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме на стор.111, де зазначено ідентифікаційний номер автомобіля, дата випуска, модельний рік, модель, опції, номер двигуна тощо.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо неврахування комплектації і показів одометра досліджуваного автомобіля спростовуються матеріалами справи, зокрема, висновком експерта.

Відтак, висновок експерта від 28 березня 2024 року № 848/24-24 виконаний судовим експертом Базалицьким В., який має відповідне свідоцтво, стаж та кваліфікацію за спеціальністю 12.2 - «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу», який попереджений про кримінальну відповідальність, у висновку експерта зазначена відповідна інформація про проведене дослідження та законодавчі і нормативно-правові акти на підставі яких складено дослідження, експерт надав відповідь на поставлене в ухвалі суду питання, а тому у суду не виникає сумнівів щодо його достовірності та правильності.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що експерт оцінюючи середню вартість автомобіля, виходив з даних подібного, ідентичного чи аналогічного транспортного засобу, однак не врахував можливості встановлення продавцем будь-якої ціни не заслуговують на увагу, оскільки визначення середньої ринкової вартості транспортного засобу здійснюється на підставі об`єктивних критеріїв, зокрема даних про вартість подібних, ідентичних чи аналогічних транспортних засобів, а не суб`єктивних чинників, таких як індивідуальні домовленості продавця та покупця. Установлення продавцем будь-якої ціни є комерційним аспектом, який не впливає на методологію оцінки, що базується на об`єктивних показниках ринку.

Також надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині неврахування судом попередньої інстанції наданих пояснень в якості свідка відповідача ОСОБА_2 щодо компенсації вартості автомобіля позивачу колегія суддів зазначає наступне.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

З огляду на те, що тягар доказування обставин, на які покликається відповідач покладено саме на нього, а надані ним пояснення в якості свідка в частині передання позивачеві грошових коштів в рахунок компенсації вартості 1/2 частки реалізованого майна не є тим допустимим доказом, тоді як інші докази на підтвердження вказаних обставин відсутні, тому колегія суддів вважає, що відповідач не довів факт передачі грошових коштів позивачеві в рахунок реалізованого ним майна, як компенсації вартості частки, яке належить до спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бойка Артура Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета