Справа № 477/1788/24
Провадження № 2/477/108/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

30 січня 2025 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого у справі - судді Полішко В.В., з секретарем Крошніною А.М.,

з участю:

представника відповідача (Миколаївської обласної прокуратури) прокурора Тищенко О.О.,

представника відповідача (ГУНП України в Миколаївській області) Нофенко М.В.,

представника відповідача (Державної казначейської служби України) Самарської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути на користь ОСОБА_1 з держави за рахунок коштів Державного бюджету України грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури у сумі 300000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 11 лютого 2016 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено ряд бойових припасів та вибухових речовин, а також наркотичний засіб канабіс. 15 березня 2018 року слідчим Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області внесені відомості до ЄДРД за № 000712 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статі 263 КК України та кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 309 КК України.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року (в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 000712) ОСОБА_1 був засуджений за частиною 1 статті 263, частиною 1 статті 309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці, яке він відбув та звільнився з місць позбавлення волі 28 лютого 2019 року.

15 березня 2018 року слідчим внесені відомості до ЄРДР за № 0001061 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статі 263 КК України. 17 травня 2018 року ОСОБА_1 вручено було повідомлення про підозру в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001061, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за частиною 1 статті 263 КК України.

11 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалений вирок у справі №489/3489/18 (провадження №11-кп/812/345/19), яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України.

17 грудня 2019 року Миколаївський апеляційний суд своїм рішенням залишив вирок суду першої інстанції від 11 грудня 2018 року без змін.

Верховний Суд постановою від 23 червня 2020 року касаційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року без змін.

Посилаючись на те, що вироком суду першої інстанції, ухвалою апеляційного суду та постановою Верховного Суду встановлено незаконність пред`явлення позивачу обвинувачення, вважає наявність підстав та умов для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, відповідно до норм статті 1176 ЦК України.

Зазначив, що загальний строк незаконного кримінального переслідування у злочині, якого позивач не скоював, становить 642 дні (повних 21 місяців).

У зв`язку з незаконними діями відповідачів, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його Конституційних прав, у душевних переживаннях, почуттях життєвої невизначеності, безпорадності перед державним механізмом кримінального переслідування, погіршенні його відносин з оточуючими, порушенням нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я. До того ж, налагодження соціальних в`язків та відновлення ділової репутації потребують від позивача значних зусиль та часу.

Посилаючись на наведене, та приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку визначив у розмірі 300000,00 грн.

У встановлений законом строк відповідачем - прокуратурою Миколаївської області поданий відзив, в якому відповідач вважає, що відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому ніж передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Моральна шкода повинна ним доводитись окремими належними і допустимими доказами. Також повинно бути доведеним і причинний зв`язок між шкодою і діями органів досудового слідства, що саме ці дії спричинили ті чи інші негативні наслідки.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Крім того, позивачем не вірно зазначений період перебування під судом та слідством.

Так, відповідно до пункту 14 статті 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, статтею 43 КПК України визначено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з пунктом 4 статті 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Отже, період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням слід рахувати з 17 травня 2018 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 17 грудня 2019 року (постановлення ухвали Миколаївським апеляційним судом), що складає 19 місяців, а не як помилково зазначає позивач - з 15 березня 2018 року (внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Враховуючи те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, при визначенні такого розміру слід виходити з часу незаконного перебування під слідством та судом, а також розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року складає 7100,00 грн.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У постанові від 12 вересня 2018 року у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Вважає, що в даному випадку відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому ніж передбачено Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідачем ГУНП в Миколаївській області у встановлений законом строк до суду поданий відзив на позовну заяву, з огляду на який просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його безпідставність на необґрунтованість.

Так, зазначено, що всупереч вимогам статей 78, 80, 83 ЦПК України позивач не довів належними і допустимими доказами самого факту заподіяння моральної шкоди такими діями відповідача, на які б поширювалася дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду». Також не надано доказів, за якими мав би право на відшкодування шкоди за загальними правилами цивільного судочинства. Окрім того, не зазначив, в чому саме полягає ця шкода, не надав жодних доказів і не обґрунтував її розмір.

Із позову та доданих до нього доказів вбачається, що позивач вважає, що сам по собі виправдовуваний вирок є необхідними і належними доказами існування заподіяної моральної шкоди. Але Відповідач вважає, що самої підстави, з якою Закон № 266/94-ВР пов`язує право на відшкодування шкоди недостатньо, бо треба довести існування самої моральної шкоди від незаконного засудження.

Відповідно до статті 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли особа зазнала фізичного болю і страждань у зв`язку з каліцтвом і ушкодженням здоров`я, коли особа зазнала душевних страждань у зв`язку із протиправною поведінкою відносно неї чи близьких родичів, у зв`язку з пошкодженням її майна та приниженням честі і гідності її близьких осіб.

Доказів існування заподіяння фізичного чи психічного впливу на позивача державними органами, що проводили дізнання та досудове розслідування до позову позивачем не надано.

Таким чином, саме по собі існування доказів про незаконне засудження не може бути підставою для стягнення моральної шкоди, а її існування повинно бути доведеним позивачем у відповідності до статті 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і відшкодування повинно проводитись у разі, коли позивач довів належними і допустими доказами погіршення стану здоров`я, порушення життєвих зв`язків, проведення додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відносин із оточуючими при цьому це вказані обставини повинні мати причинний зв`язок із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконного засудження.

Жодного доказу, який би доводив фізичний чи психологічний вплив з боку державних органів досудового розслідування на позивача не надано.

Серед доказів, наданих до суду наявні тільки документи, які є процесуальним рішенням державних органів, що приймаються внаслідок виконання ними покладених на них функцій.

Водночас, це доводить лише тільки про наявність підстав для звернення до суду за відшкодуванням шкоди, завданої незаконними діями і рішенням органів досудового розслідування, а не наявність самої моральної шкоди, причинного зв`язку та наслідків, а також її розміру.

ГУНП в Миколаївській області наголошувало на тому, що сам по собі факт існування виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження у зв`язку із недоведеністю вини не є підставою для виплати мінімальної заробітної, плати за кожен місяць перебування під слідством, як помилково вважає представник позивача.

Моральна шкода повинна ним доводитись окремими належними і допустимими доказами. Також повинно бути доведеним і причинний зв`язок між шкодою і діями органів досудового слідства, що саме ці дії спричинили ті чи інші негативні наслідки.

Посилаючись на вимоги статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР не погодився з розрахунком проведеним позивачем. Так, як рішенням суду другої інстанції у справі №489/3489/18 виправдувальний вирок Заводського районного суду м. Миколаєва залишений без змін і вступив в законну силу 17 грудня 2019 року, то з цієї дати позивач ОСОБА_1 вважається невинним і заходи кримінального переслідування до нього не застосовуються. Таким чином, термін перебування позивача під слідством і судом складає 19 місяців з 17 травня 2018 року по 17 грудня 2019 року, а не з 15 березня 2018 року, як помилково вважає позивач.

Відповідачем Державною казначейською службою України у встановлений законом строк направлений до суду відзив на позовну заяву, з огляду на який заявлені позовні вимоги не визнає в повному обсязі, заперечує щодо їх задоволення з наступних підстав. Вважає, що належним відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган, чи Держава в особі органу Державної казначейської служби України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Казначейство є самостійною юридичною особою, державним органом, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, відповідно до своїх повноважень.

Наділення органів Казначейства повноваженнями щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України, не вказує на безумовний обов`язок останніх нести юридичну відповідальність за діяння держави та створених нею органів.

До повноважень Казначейства не належить представництво Держави України в судах. В свою чергу, Казначейство не завдавало позивачу жодної моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

В свою чергу, пунктом третім Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності 1 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600,00 грн.

Отже, у разі задоволення позовних вимог при обрахунку розміру моральної шкоди суд мав брати до уваги саме розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду.

Враховуючи викладене вище, при задоволені позовних вимог, розмір моральної шкоди, який міг бути відшкодований на користь Позивача, має становити: час перебування під слідством та судом Позивача в сукупності з 17 травня 2018 року по 17 грудня 2019 року становить 19 календарних місяців. В розрахунок беруться повні календарні місяці, тобто 19 місяців * 1600,00 грн. =30400,00 грн.

Взагалі вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 300000,00 грн. є необґрунтованим, недоведеним та не підтверджений доказами.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Позивач та його представник в судовому засідання не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача прокурор Тищенко О.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача ГУНП в Миколаївській області Нофенко М.В. в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити у зв`язку із недоведеністю моральних страждань, об`єму та складових моральної шкоди.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Самарська Т.А. заявлені позовні вимоги не визнає в повному обсязі, підтримує позицію, викладену у відзиві.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року (в межах кримінального провадження, внесеного до ЄДРД за № 000712) ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 1 статті 309 КК України. Призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці. Зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення. Зазначено, що строк відбування покарання слід рахувати з 06.12.2016 року (а.с. 40-43).

15 березня 2018 року Інгульським ВП ГУНП в Миколаївській області внесені відомості до ЄРДР за № 0001061, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України (а.с. 15-16).

23 травня 2018 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за клопотанням слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області (а.с. 35-36) постановлено ухвалу про тимчасове залишення ОСОБА_1 у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» для проведення з ним процесуальних дій слідчим Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області під час досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України (а.с. 37, 38-39).

11 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України та виправдано за недоведеністю вини (а.с. 17-21).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2018 року залишений без змін (а.с. 22-27).

Постановою від 23 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_1 без змін (а.с. 28-30).

Аналізуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 263 КК України (кримінальне провадження № 0001061) та за недоведеністю вини виправданий вироком Заводського районного суду м.Миколаєва. З огляду на що є особою, яка має право на звернення з цим позовом.

З вищезазначеного також слід зробити висновок, що на час повідомлення про підозру, протягом розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001061, за яким його виправдано, обвинувачений ОСОБА_1 відбував покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року (в межах кримінального провадження, внесеного до ЄДРД за № 000712).

Як на докази спричинення моральної шкоди, яка виражалася в фізичних та душевних стражданнях позивач посилається на наступне.

Так, зазначив, що моральна шкода полягає у порушенні його Конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у порушенні його Конституційних прав, у душевних переживаннях, почуттях життєвої невизначеності, безпорадності перед державним механізмом кримінального переслідування, погіршенні його відносин з оточуючими, порушенням нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я. Неможливості реалізації власних амбіцій, почуттів зневаги до власної честі та гідності, реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе. Тому налагодження соціальних в`язків та відновлення ділової репутації потребують від позивача значних зусиль та часу.

У зв`язку з викладеним, виходячи з принципу співмірності, вважає справедливою суму 300000,00грн.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Визначаючи суму, яка підлягає відшкодуванню, суд виходив з наступного.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного до ЄДРДР за № 0001061, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України.

11 грудня 2018 року вироком Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України та виправдано за недоведеністю вини.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року залишений без змін.

Постановою від 23 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_1 без змін.

Таким чином, позивач перебував під слідством і судом 19 місяців, а саме з 17 травня 2018 року по 17 грудня 2019 року.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Постанова Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (обрахування періоду перебування під слідством та судом) визначає, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

З огляду на статтю 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, який на час ухвалення рішення становить 8000,00 грн., то мінімальна сума компенсації моральної шкоди має бути не меншою ніж 152000 грн. (19 місяців х 8000,00 грн. = 152000,00 грн.).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 , грошові кошти у сумі 152 000 (сто п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати, суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Водночас, відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Тобто, через Жовтневий районний суд Миколаївської області.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач Державна казначейська служба України, адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601;

відповідач Головне управління Національної поліції України в Миколаївській області, адреса: вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001;

відповідач Миколаївська обласна прокуратура, адреса: вул. Спаська, 28, м. Миколаїв, 54006.

Повний текст рішення буде складений та підписаний 10 лютого 2025 року.

Суддя В.В.Полішко