ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/417/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Запорізької обласної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських відносно малолітньої ОСОБА_3 , 2018 року народження.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 квітня 2017 сторони уклали шлюб, від якового мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружнє життя не склалось, тому шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2023 року у справі № 331/4476/22.

Позивач зазначав, що відповідач не надає належної уваги доньці, не піклується та не цікавиться справами дитини. Кричить на дитину, ображає її, принижує, застосовує фізичні покарання.

ОСОБА_2 часто залишає дочку саму вдома, за кожної можливості відводить її знайомим, які мешкають в Німеччині, не займається її розвитком. Наразі відповідач проживає у спільної для сторін знайомої, дочка припинила відвідувати шкоду, у зв`язку з психічним захворюванням матері.

За твердженням позивача, ОСОБА_2 дає дочці палити електронні цигарки, що є неприпустимим спричиненням шкоди здоров`ю дитини. Сама відповідач є наркозалежною, внаслідок вживання наркотичних речовин проходила лікування у психіатричній лікарні, проте вона не отримує необхідного їй лікування та відмовляється покращувати свій стан задоров`я, чим наражає на небезпеку доньку.

Батько хвилюється за фізичний та психологічний стан своєї дитини, вважає подальше спілкування доньки з матір`ю загрозою для її психологічного розвитку та здоров`я.

За твердженням позивача, ОСОБА_2 не бере участі в матеріальному забезпеченні дитини, утриманням дитини займається він, надсилаючи кошти для забезпечення її життя.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2024 рокувідмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2024 рокускасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не мав підстав для відмови у відкритті провадження за його позовною заявою, оскільки дочка, як і її мати, є громадянкою України, від народження постійно проживала на території рідної країни, і тільки після початку повномасштабного вторгнення колишня дружина разом з дитиною вимушена була виїхати закордон для її захисту та безпеки. Оскільки для ОСОБА_1 пріоритетом завжди були інтереси його дитини, задля її безпеки, він погодився на пропозицію відповідача тимчасового виїзду закордон, проте жодних домовленостей про зміну постійного проживання дитини сторони не мали.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Приладишева Н.Г. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваної ухвали та направленні справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 79, 80). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, посилаючись на те, що відповідач та малолітня дитина, про позбавлення батьківських прав відносно якої заявлено позов, мешкають на території іншої держави, то позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно цієї дитини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

Проаналізувавши положення Закону України «Про міжнародне приватне право», суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у відкриті провадження у справі, оскільки в цьому випадку справа з іноземним елементом: відповідачем та дитиною, що постійно проживають на території іншої країни, непідсудна національним судам України.

Зі змісту позову та доданих матеріалів суд першої інстанції встановив, що відповідач разом з дитиною виїхали з України та змінили місце постійного проживання з України на країну Німеччина. Суд враховував тривалість перебування дитини в країні проживання (Федеративній Республіці Німеччині) з початку 2022 року, відвідування шкільного закладу, позов містить відомості, що відповідач з дитиною виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України і дитина змінила своє звичайне місце проживання, проживає в іншій державі більше одного року.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Апеляційний суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що згідно з копією паспорта № НОМЕР_1 , ОСОБА_2 є громадянкою України (а.с. 12)

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Пологи Пологівського р-ну Запорізької області України, є дочкою громадянина України ОСОБА_1 та громадянки України ОСОБА_2 (а.с. 14).

Крім того, матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_4 від 13.09.2024, згідно з якою, наприкінці серпня 2024 року вона взяла дитину - ОСОБА_5 на тимчасове проживання до себе, де вона знаходилася до часу написання заяви. Також зазначено, що дитина не може самостійно відвідувати школу (а.с. 35).

Отже, відповідач з донькою виїхали з України внаслідок військової агресії з метою збереження безпеки для життя та здоров`я дитини, матеріали справи не містять доказів згоди батька на зміну постійного місця проживання доньки, доказів того, що дитина відвідує дитячий садок чи школу за своїм тимчасовим місцем проживання, що не може достеменно свідчити про наявність підстав вважати, що саме воно доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення.

Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав щодо дитини, яка є громадянкою України, до відповідача, яка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання на території України.

Чинним цивільним процесуальним законодавством України передбачено, що спір щодо позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини підсудний суду за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання або перебування відповідача (правила загальної підсудності, стаття 27 ЦПК України)

Згідно із статтями 55, 124 Конституції України та статтею 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У справі, яка переглядається, предметом позову є позбавлення батьківських щодо дитини, яка є громадянкою України, до відповідача, яка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання на території України.

Отже, зазначена справа не є справою з іноземним елементом.

Суть висновків Європейського суду з прав людини у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав до ОСОБА_2 , місце проживання якої зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить за підсудністю до територіальної юрисдикції Орджонікідзевськогго районного суду м. Запоріжжя відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року № 49/0/9-22.

З огляду на викладене, суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що ця справа не підлягає вирішенню згідно з положень національного законодавства, належним чином не з`ясувавши обставини справи та неправильно застосувавши норми міжнародного і цивільного процесуального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування над неповнолітньою дитиною з підстав непідсудності даної справи з іноземним елементом українському суду.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України, є помилковим та не відповідає нормам діючого національного законодавства, тому у відповідності до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л ИЛ А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2024 року про відмову у відкритті провадження у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: