Справа № 473/4219/24
РІШЕННЯ

іменем України

"17" лютого 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна,

ВСТАНОВИВ:

30 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно.

12 серпня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 в порядку усунення недоліків позовної заяви надав суду уточнений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що 28 квітня 2022 року сторони зареєстрували між собою шлюб.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року у справі 473/4073/23 шлюб між сторонами було розірвано.

В той же час, ОСОБА_2 є власником автомобіля «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , який був придбаний ним до укладення шлюбу, а саме 01 лютого 2022 року, а також автомобіля «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , який був придбаний позивачем після припинення з відповідачкою шлюбних відносин в період окремого проживання (до розірвання шлюбу), а саме 25 травня 2023 року.

Зважаючи на те, що спірні автомобілі без його дозволу та відповідних правових підстав знаходяться у володінні та користуванні ОСОБА_3 , яка не має на них жодних прав, а тому позивач просив про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння відповідачки.

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

15 жовтня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_4 подав через систему «Електронний суд» зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна.

Позов ОСОБА_3 обґрунтований тим, що з серпня 2021 року сторони перебували в сімейних стосунках без реєстрації шлюбу, під час яких мати відповідачки передала їм у власність автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, який був зареєстрований за позивачем та отримав реєстр. номер НОМЕР_1 .

28 квітня 2022 року сторони зареєстрували між собою шлюб, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року у справі 473/4073/23 було розірвано.

Під час перебування в шлюбі, до припинення між Спасьоновими сімейних стосунків, а саме 25 травня 2023 року сторони придбали автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 .

Оскільки спірні автомобілі були придбані сторонами під час проживання однією сім`єю або в період перебування у шлюбі, а тому ОСОБА_3 просила визнати вказане майно спільною сумісною власністю сторін та визнати за нею право власності на частку автомобілів.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 30 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_2 підтримав у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, однак від представника відповідачки надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. У заяві представник відповідачки позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та представника відповідачки, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що з 28 квітня 2022 року до 27 листопада 2023 року сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі.

Також встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на два транспортні засоби:

- автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , який був набутий ним на підставі посвідчення митниці до укладення шлюбу, а саме 01 лютого 2022 року;

- автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , який був придбаний позивачем на підставі договору купівлі-продажу під час перебування в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 , а саме 25 травня 2023 року.

Учасники справи не оспорювали ту обставину, що спірні автомобілі на час вирішення спору знаходяться у володінні та користуванні ОСОБА_3 .

Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція сформована Верховним Судом та викладена в постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 487/2337/22, від 11 жовтня 2024 року у справі № 760/7695/16-ц, від 08 січня 2025 року у справі № 336/8474/21 та інших.

Натомість, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (п. 1 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , був набутий (придбаний) ОСОБА_2 до укладення ним шлюбу з відповідачкою, а тому вказане майно є особистою приватною власністю позивача.

Твердження представника відповідачки (висловлені у зустрічному позові) про те, що вказане майно хоча й було набуте позивачем до реєстрації шлюбу зі ОСОБА_3 , проте під час їх спільного проживання однією сім`єю, що свідчить про його правовий статус спільної сумісної власності сторін, суд не приймає до уваги у зв`язку з наступним.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу дійсно є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Разом з тим, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

На підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю до реєстрації шлюбу представник відповідачки ОСОБА_4 надав суду паперові копії електронних доказів фото зі спільним зображенням сторін, датовані 2021 2022 роками. Інших доказів на підтвердження вказаного факту сторона відповідачки не надала.

Однак такі докази суд вважає недостатніми, оскільки вони не підтверджують відносини між сторонами, притаманні сім`ї, зокрема: спільне проживання; ведення спільного господарства (наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо); наявність взаємних прав та обов`язків.

Вказане узгоджується з роз`ясненнями Верховного Суду, наданими у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, у якій суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії сторін не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

У той же час, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановленого, придбаний ОСОБА_2 автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_1 , є його особистою приватною власністю, а тому на підставі ст. 387 ЦК України підлягає витребуванню у ОСОБА_3 , оскільки знаходиться в її володінні та користуванні без згоди власника та за відсутності інших передбачених законом правових підстав.

Що стосується іншого транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , то він був набутий позивачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 .

При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника позивача ОСОБА_1 про те, що на момент придбання цього майна сторони вже припинили сімейні стосунки, оскільки такі твердження не підтверджені жодними доказами.

Посилання представника позивача ОСОБА_1 у цій частині на рішення Вознесенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року у справі №473/4073/23 про розірвання між сторонами шлюбу, як на доказ припинення між ними сімейних відносин станом на час набуття транспортного засобу, є хибними, оскільки у вказаному рішенні позивач не зазначав, а суд не встановив дати, з якої сторони припинили шлюбні відносини, констатуваши лише, що такі відносини є припиненими на момент розгляду справи судом. При цьому, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу у серпні 2023 року, у той час, як автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , був придбаний ним 25 травня 2023 року (тобто до звернення з позовом про розірвання шлюбу).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 Постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України, з урахуванням роз`яснень, наданих в п. 25 Постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Подібних висновків відносно порядку поділу транспортного засобу, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, дійшов й Верховний Суд у своїх постановах від 15 січня 2020 року у справі № 362/6124/15-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 та інших.

Таким чином, автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, реєстр. номер НОМЕР_2 , який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, не може бути витребуваний від відповідачки на користь позивача, оскільки підстави для витребування цього майна від особи, яка є його власником (співвласником) та має такі ж права володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, як і позивач, відсутні. При цьому, вказане майно, враховуючи відповідну вимогу відповідачки, підлягає поділу між сторонами з врахуванням принципу рівності часток подружжя (колишнього подружжя).

З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу автомобіля в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з колишнього подружжя ОСОБА_5 грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати вказане майно спільною власністю сторін та визнати за відповідачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного транспортного засобу без його реального поділу.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України між сторонами (з урахуванням розміру задоволених вимог) підлягають розподілу судові витрати:

- зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню 1 699,85 грн судового збору (4 323,13 грн (розмір сплаченого судового збору) х 39,32 % (процент задоволених вимог)/100);

- зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 1 311,64 грн судового збору (2 161,57 грн (розмір сплаченого судового збору) х 60,68 % (процент задоволених вимог)/100);

Остаточно, з урахуванням зустрічного зарахування, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 388,21 грн судового збору.

Що стосується понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, то сторона відповідачки ні усно, ні письмово не заявляла вимог про компенсацію цих витрат.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

За встановленого, суд не вирішував питання про їх розподіл.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь власника майна ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) автомобіль «Skoda Fabia», 2001 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_5 , реєстр. номер НОМЕР_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку майна задовольнити частково.

Визнати автомобіль «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_6 , реєстр. номер НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на частку автомобіля «Volkswagen Jetta», 2006 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_6 , реєстр. номер НОМЕР_2 .

Стягнути зі ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 388 (триста вісімдесят вісім) гривень 21 копійку судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв