Справа № 372/6523/24
Провадження № 2-496/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Тиханського О.Б.

за участю секретаря Клименко В.Ю.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

04.12.2024 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти та сплачений ним судовий збір в сумі 6461,95 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 вересня 2023 року позивачем було передано у позику відповідачу, ОСОБА_2 , 15500 доларів США, що підтверджується копією розписки. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувався повернути кошти до 31 грудня 2023 року. Факт одержання коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

На даний час всі звернення позивача, телефонні дзвінки відповідачем ігноруються, вирішити спірні питання в позасудовому порядку не вдалося, тож позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 06.12.2024 по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

В підготовче судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

10.09.2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до якого позикодавець (позивач) передав, а позичальник (відповідач) прийняв у власність 646 306,60 грн. (станом на дату подачі позову до суду), що складає в еквіваленті 15500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) доларів США.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою, копію якої долучено до матеріалів справи.

Проте, станом на день розгляду вказаної справи сума боргу в розмірі 15500 тис. доларів США за розпискою відповідачем ОСОБА_2 позивачу не повернута.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики від 10.09.2023, проте відповідач ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт укладення договору позики, передачу грошових коштів відповідачу. При цьому відомостей проте, що договір позики визнано судом недійсним, матеріали справи не містять. Водночас відповідачем, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не надано належним та допустимих доказів належного виконання ним умов договору, не надано доказів повернення грошових коштів у розмірі та в строк, визначений договором. При цьому наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку на умовах, визначених договором.

Окрім того, вказані обставини відповідачем не заперечувалися, а навпаки останній визнав позовні вимоги, чим підтвердив, що свої зобов`язання за договором позики не виконав.

Право відповідач визнати позов повністю або в частині позовних вимог закріплено у п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи предмет спору, наявні в матеріалах справи докази, якими підтверджено обґрунтованість позовних вимог, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки відомостей про те, що визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права інших осіб, матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі змісту позову, сума основного боргу, станом на дату подачі позову, становила 646 306 (шістсот сорок шість тисяч триста шість) грн.. 60 коп. (15500 доларів США*41,6972 грн.).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підтверджені належними та допустими доказами, а тому, у зв`язку з визнання позову відповідачем та відсутності підстав для неприйняття такого визнання, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу з ОСОБА_2 за договором позики у розмірі 646 306,60 грн. (15500 тисяч доларів США) та ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Понесені позивачем судові витрати у розмірі 6461,95 грн. підтверджуються квитанцією № 2888-5065-5185-4929 від 04 грудня 2024 року.

У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 3231,00 грн. (50% від загального розміру судового збору) та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3231,00 грн. (50% від загального розміру судового збору).

Керуючись ст. 2,12-13, 77-81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики- задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , грошові кошти у розмірі 646 306 (шістсот сорок шість тисяч триста шість) грн.. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 3231,00 грн..

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , 50% сплаченого судового збору відповідно до квитанцій № 2888-5065-5185-4929 від 04 грудня 2024 року у розмірі 3231,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.Б. Тиханський