Справа № 473/3293/24
РІШЕННЯ

іменем України

"10" лютого 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ

в червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування вказаного будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15 листопада 2020 року домовився з ОСОБА_3 про продаж належного останньому нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, наданої для його будівництва та обслуговування (кадастровий номер :04:013:0034). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_2 надала позивачу довіреність, відповідно до якої уповноважила його бути її представником з питань оформлення спадкових прав після смерті її батька ОСОБА_3 , а також вчинення дій, необхідних для відчуження успадкованого майна. В подальшому ОСОБА_2 видала на ім`я батька позивача ОСОБА_4 довіреність, надавши останньому повноваження здійснити продаж вищевказаного нерухомого майна.

В порядку існуючої домовленості позивач сплатив відповідачці 472981,25 грн (еквівалент 17500,00 доларів США), що становить вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, кадастровий номер :04:013:0034, про що остання склала розписку. Проте, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося та вказана можливість на даний час втрачена, з огляду на те, що відповідачка є громадянкою російської федерації.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, наданої для його будівництва та обслуговування, площею 0,0597 га, кадастровий номер :04:013:0034, таким, що відбувся, а також визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомила (надану від імені відповідачки заяву суд не приймає до уваги, оскільки остання була направлена позивачем).

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, кадастровий номер :04:013:0034, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В.

17 червня 2021 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 бути своїм представником з питань продажу належного їй вищевказаного нерухомого майна (строком дії до 17 червня 2024 року).

Згідно копії розписки від 17 червня 2021 року ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 472981,25 грн (еквівалент 17500,00 доларів США), що становить вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, кадастровий номер :04:013:0034.

В подальшому нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося.

З огляду на викладене, визнання вказаного договору таким, що відбувся, не є належним способом захисту.

В зв`язку з чим, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказане нерухоме майно.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2025 року.

Суддя Л.В. Лузан