справа № 758/9848/23
провадження № 22-ц/824/2128/2025
головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 5 лютого 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (надалі за текстом - договір).

Згідно з умовами договору, позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 4 213 843 гривні, що станом на дату укладання договору було еквівалентно 168 000 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 5 серпня 2020 року включно.

Відповідач у встановлений договором строк (до 5 серпня 2020 року) суму позики не повернув, чим порушив умови вказаного договору.

Сума неповернутої заборгованості станом на 14 серпня 2023 року становить 3 689 285 гривень 85 копійок, що за середнім курсом продажу долара США комерційними банками (37,65 грн за 1 дол. США - https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/bank/exch/usd/) еквівалентно 97 989 доларів США. Розрахунок: (168 000 дол. США - 70 011 дол. США) х 37,65 грн = 3 689 285,85 грн.

Також зазначав, що розмір пені за період з 15 серпня 2022 року по 14 серпня 2023 року (включно) станом на дату подання цього позову дорівнює 13 465 893 гривні 40 копійок. Розрахунок: 3 689 285,85 грн х 1% х 365 днів = 13 465 893,40 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачем виконання свого зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У подальшому, 26 лютого 2024 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути на користь позивача з відповідача суму заборгованості за договором позики в розмірі 7467996,12 грн, з яких 4603842 грн заборгованість з повернення позики та 2864514,12 грн проценти за користування позикою.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 5 лютого 2020 року в розмірі 7 467 996 гривень 12 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 13 420 гривень.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Прибильський В.Г. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, взагалі не розглянув та не взяв до уваги обставину, яку не заперечував і позивач, щодо отримання ОСОБА_3 коштів на підставі договору позики в національній валюті України - гривні, а не в доларі США, тому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення із відповідача суми заборгованості враховуючи надання позики в іноземній валюті - доларах США є безпідставними, необґрунтованими та є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, в той же час судом на підставі припущень про передачу коштів в іноземній валюті було задоволено позовну заяву у повному обсязі.

Також вказує, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції встановивши, що відповідачем було сплачено суму боргу, що еквівалентна сумі 70011 доларів США, безпідставно стягнуто іншу суму заборгованості, відповідно до якої позичальником було повернуто не 70011 доларів США, а лише 47490 доларів США.

На переконання сторони відповідача судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що грошові кошти згідно з договором позики передавались саме в гривні, у відповідача виникли зобов`язання перед позивачем в гривні, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості із прив`язкою до курсу долара США до гривні є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Не погоджується сторона відповідача також із визначенням судом в оскаржуваному рішенні розміру основної заборгованості за договором позову з урахуванням застосування курсу долара станом на 26 лютого 2024 року, оскільки такий розрахунок суперечить положенням чинного законодавства України та умовам договору позики від 5 лютого 2020 року.

Зазначає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було взято до уваги істотні умови договору позики, не враховано, що зобов`язання за договором виникли саме в національній валюті - гривні та проігноровано, що сторони визначили порядок повернення коштів із встановленням обмінного курсу саме на ті дати повернення коштів, які визначені п. 2.6 договору позики.

Сторона відповідача вважає, що оскільки в договорі обумовлено повернення грошових коштів періодичними платежами з визначенням дати кожного чергового платежу (як це передбачено у п. 2.6 договору) тому сума боргу має визначатись з урахуванням курсу продажу долара США, який мав застосовуватись на момент здійснення відповідних платежів, передбачених умовами договору.

Враховуючи умови договору, факт передачі коштів позики в гривні (що визнав позивач у відповіді на відзив, в судовому засіданні, яке відбулось 11 липня 2024 року), визначений сторонами договору обмінний курс, сторона відповідача вважає, що сума боргу за договором складає 4 658 940 грн. Ураховуючи, що сума, яка була повернута відповідачем, як це встановлено в оскаржуваному рішенні у розмірі 2 001 222,36 грн, тому фактична сума заборгованості по договору позики не може перевищувати 2 657 717,64 грн.

Так само, якщо брати до уваги викладені обставини з урахуванням визнаних позивачем оплат у розмірі 1 396 550,56 грн то також, на переконання відповідача, фактична сума заборгованості по договору позики не може перевищувати 3 262 389,44 грн, а не 4 603 482,00 грн, як встановив суд першої інстанції.

У доводах апеляційної скарги стороною відповідача звернуто увагу також на ту обставину, що судом першої інстанції було стягнуто суму пені в розмірі 2 864 514,12 грн, від стягнення якої позивач відмовився у поданій до суду заяві про зменшення розміру позовних вимог. Так, суд задовольнив позовну вимогу про стягнення пені із відповідача при відсутності такої вимоги у ОСОБА_2 та/або задовольнив позовну вимогу про стягнення відсотків за користування коштами і в той же час, суд не навів жодного доказу, не вказав жодної підстави на підтвердження обґрунтованості свого висновку, щодо стягнення відсотків за користування коштами.

Вважає, що оскільки позивач відмовився від позовної вимоги про стягнення пені із відповідача, то у суду були відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача 2 864 514,12 грн пені, що є достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Також звертає увагу, що договором позики було передбачено строк повернення позики до 5 серпня 2020 року, тому позивач мав право на отримання відсотків за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ лише до 5 серпня 2020 року, а після спливу строку повернення позики на взаємовідносини позикодавця та позичальника розповсюджуються положення статті 625 ЦК України. Тобто позивачем безпідставно та протиправно нараховано відсотки за користування коштами за період із дня укладення договору позики 5 лютого 2020 року по 26 лютого 2024 року, а тому вимога про стягнення відсотків за такий період є безпідставною, а тому й не може бути задоволена.

Також сторона відповідача у доводах апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених судом касаційної інстанції у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі №6-2667цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц, яка полягає у тому, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Наголошує сторона відповідача у доводах апеляційної скарги також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме положень ст. 49 ЦПК України, в частині безпідставного прийняття до розгляду судом першої інстанції заяви про зменшення позовних вимог, із змісту якої вбачається, що позивачем було доповнено позов вимогою про стягнення відсотків, передбачених ст. 1048 ЦК України. Тобто, по суті позивачем було подано не заяву про зменшення позовних вимог, а заяву про зміну підстави та предмету позову, що суперечить положенням норм чинного процесуального законодавства. Проте, судом першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства було прийнято заяву про зміну підстав та предмету позову, та постановлено безпідставне, необґрунтоване, протизаконне рішення із цього приводу.

Також у доводах апеляційної скарги сторона відповідача наводить зауваження щодо порядку оголошення судом першої інстанції судового рішення.

14 жовтня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Шалашової В.І., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що з огляду на умови договору позики, твердження апелянта стосовно отримання суми позики в гривні без обумовленого сторонами валютного еквіваленту не відповідає умовам договору позики та не підтверджені жодними доказами. Факт отримання коштів в сумі еквівалентній 168 000 доларів США підтверджується умовами договору позики, що укладений сторонами правочину в простій письмовій формі та договором іпотеки.

Вважає, що посилання апелянта на визначення суми позики тільки в гривні є неспроможним, з огляду на те, що змістом договору позики сторони погодили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а саме у доларах США, та зобов`язання відповідача здійснювати погашення позики за середнім курсом долару США, розрахованого на день погашення.

Вказує, що з огляду на вимоги ч. 3 ст. 367 ЦПК України розрахунок, поданий апелянтом в тексті апеляційної скарги, не був предметом розгляду судом першої інстанції, а отже поданий з порушенням вимог ЦПК України. Враховуючи викладене, твердження та міркування апелянта, щодо часткового погашення позики мали бути підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами під час розгляду справи Подільським районним судом м. Києва, однак відповідач не скористався наявними в нього правами. В межах розгляду цієї справи судом першої інстанції відповідач не надав жодних альтернативних розрахунків та/або доказів на підтвердження часткового погашення заборгованості за договором позики.

Звертає увагу, що оскільки позика не повернута відповідачем, отже зобов`язання є простроченим, а відповідач продовжує здійснювати протиправне користування чужими коштами, проценти нараховувались до дати подачі заяви про зменшення позовних вимог. Вважає, що оскільки з положень договору позики вбачається, що зобов`язання виражені сторонами в гривні та мають грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому положення ст. 1048 ЦК України правомірно підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо безпідставного прийняття заяви про зміну позовних вимог та підтверджує своє волевиявлення щодо зменшення вимог позову в частині розгляду вимог про стягнення пені.

Вказує, що оскільки вимоги щодо стягнення пені не розглядались судом першої інстанції, отже такі вимоги не можуть бути розглянуті апеляційним судом.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Шалашова В.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Прибильський В.Г. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам частково відповідає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 лютого 2020 року між ОСОБА_4 (позикодавцем за договором та позивачем у цій справі) та ОСОБА_3 (позичальником за договором та відповідачем у цій справі) укладено договір позики (а.с. 5-7).

Згідно з умовами наведеного договору, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 4 213 843 (чотири мільйони двісті тринадцять тисяч вісімсот сорок три) гривні, що еквівалентно 168 000 (сто шістдесят вісім тисяч) доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення цього договору, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти до 5 серпня 2020 року включно.

При цьому у пункті 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що згідно з п. 2.1. виконання зобов`язання за договором має бути здійснено в готівковій формі та/або безготівково на банківський рахунок позикодавця, повідомлений позичальнику письмовою заявою. 2.2. Позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. цього договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики. 2.3. Позичальник має право повернути позику в повному розмірі, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті грошові кошти і раніше визначеного в цьому договорі строку повернення. 2.4. Про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів. 2.5. У разі відсутності позикодавця або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання та/або ухилення позикодавця або уповноваженої ним особи від прийняття виконання позичальник має право виконати зобов`язання шляхом внесення грошових коштів на депозитний рахунок будь-якого приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.

2.6. Позика повертається частинами в наступному порядку:

а) в строк до 5 березня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 3 000(три тисячі) доларам США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

б) в строк до 5 квітня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 3 000(три тисячі) доларам США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

в) в строк до 5 травня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 3 000(три тисячі) доларам США00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

г) в строк до 5 червня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 3 000 (три тисячі) доларам США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

д) в строк до 5 липня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 3 000(три тисячі) доларам США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

е) в строк до 5 серпня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 153 000(сто п`ятдесят три тисячі) доларам США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього Договору;

Відповідно до пункту 3 договору при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6. цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Згідно із п. 4.1 своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей у сумі 4 213 843 грн, що еквівалентно 168 000 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення цього договору, від позикодавця.

Відповідно на самому договорі відповідачем додатково засвідчено: "Підтверджую факт отримання коштів за цим договором у повному обсязі. 5 лютого 2020 року /підпис/".

Умовами договору також передбачено, що позикодавець зобов`язується при отриманні повного розрахунку від позичальника за цим договором по закінченні строку, вказаному в ньому, скласти заяву про повний розрахунок та нотаріально засвідчити справжність свого підпису на ній.Після повного повернення позики, позикодавець, зобов`язаний видати позичальнику свій примірник договору та нотаріально підписану заяву про підтвердження факту отримання готових коштів, а також усі документи, які були пов`язані з укладанням цього договору (п. 12,13 договору).

Отже, умовами договору передбачено, що на виконання умов договору позивачем були передані грошові кошти в гривні в сумі 4 213 843 грн.

Відповідна обставина не заперечується та не спростовується сторонами цього спору.

В той же час, умовами договору передбачено обов`язок щодо повернення коштів періодичними платежами у гривні та саме в сумі, яка еквівалентна визначеній сумі в доларах США та за курсом, визначеним у пункті 2.2 договору, а саме за курсом на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.

У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту переданим грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем с юридична особа. - незалежно від суми.

Згідно із положеннями ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається із матеріалів справи вони не містять доказів повного повернення позики, відсутня заява про повний розрахунок. При цьому позивачем визнано часткове виконання зобов`язань щодо повернення позики на суму, що еквівалентна 70011 доларів США згідно із наведеного у первісному тексті позову розрахунку.

У подальшому стороною позивача до суду було подано заяву від 26 квітня 2024 року про зменшення позовних вимог. У змісті відповідної заяви позивач указує на допущення арифметичної помилки під час обрахування повернутої суми та наводить новий розрахунок сплачених у погашення повернення позики коштів на суму, що еквівалентна 47490 доларів США, а саме: (а.с. 31-32).

За період користування позикою відповідачем повернуто суму, еквівалентну 47 490 доларів США. Повернення коштів здійснено відповідачем окремими платежами:

Еквівалент 3 000 доларів США в березні 2020 року;

Еквівалент 2 000 доларів США в липні 2020 року;

Еквівалент 2 018 доларів США в вересні 2020 року;

Еквівалент 2 021 доларів США в жовтні 2020 року;

Еквівалент 2 104 доларів США в листопаді 2020 року;

Еквівалент 2 031 доларів США в січні 2021 року;

Еквівалент 2 042 доларів США в лютому 2021 року;

Еквівалент 2 000 доларів США в березні 2021 року;

Еквівалент 2 998 доларів США в травні 2021 року;

Еквівалент 3 265 доларів США в червні 2021 року;

Еквівалент 4 017 доларів США в серпні 2021 року;

Еквівалент 3 000 доларів США в жовтні 2021 року;

Еквівалент 2 514 доларів США в грудні 2021 року;

Еквівалент 4 500 доларів США в лютому 2022 року;

Еквівалент 5 010 доларів США в липні 2022 року;

Еквівалент 2 970 доларів США в серпні 2022 року;

Еквівалент 2 000 доларів США в вересні 2021 року.

Ураховуючи наведене, позивачем наведено новий розрахунок заборгованості, за яким слід суму в еквіваленті 168000 доларів США зменшити на суму повернутих коштів у еквіваленті 47490 доларів США, та отриману різницю в сумі 120510 доларів США стягнути за курсом 38,2 грн, що складає 4603482 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Стороною відповідача не надано доказу щодо іншого розміру повернутих коштів, тому колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що визнаною позивачем є сума, яка була повернута у розмірі, що еквівалентна 47490 доларів США.

Як убачається із матеріалів справи одним із доводів апеляційної скарги сторони відповідача є порушення судом першої інстанцій норм процесуального права, а саме приписів частини третьої статті 49 ЦПК України.

Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що предметом позову в цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги майнового характеру про стягнення основної заборгованості за договором у розмірі 3689285,85 грн та пені у розмірі 13465893,40 грн за період з 15 серпня 2022 року по 14 серпня 2023 року включно.

В той же час 26 лютого 2024 року, тобто до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, сторона позивача подала до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог, у якій просила стягнути більший розмір основної заборгованості та доповнила новими вимогами, якими фактично на переконання відповідача змінено предмет і підстави позову, оскільки замість пені позивач просить стягнути проценти, які позивач нараховує на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

На переконання сторони відповідача суд першої інстанції не мав процесуального права приймати таку заяву, оскільки зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається.

Колегія апеляційного суду не може визнати такі доводи обґрунтованими з урахуванням наступного.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31) та 18 грудня 2024 року у справі № 178/934/19).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами позовного провадження, судом було ухвалено про прийняття відповідної заяви в судовому засіданні від 29 лютого 2024 року на стадії підготовчого судового засідання, тобто у відповідності до вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Тому в разі подання позивачем заяви, спрямованої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого / інших, на відміну від первісно обраного / обраних способу / способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Під час застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №234/11607/20 провадження № 61-15126св21 та від 13 грудня 2024 року у справі №490/10490/19 провадження № 61-8804св24).

У справі, що є предметом цього позову, стороною позивача було зменшено вимоги на суму заявлених ними у первісному позові розміру пені та доповнено/змінено новими вимогами щодо стягнення 2864514,12 грн суми процентів, нарахованих відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦПК України. Також було збільшено розмір основного зобов`язання щодо повернення позики до суми 4603482 грн, що в цілому сумарно є зменшенням загального розміру заявлених до стягнення з відповідача сум.

Колегія апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, що зміна предмету або підстави позову регулюється ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а зміна арифметичного розміру вимог чи відмова від таких вимог регулюється ч. 2 наведеної статті.

Оскільки позивач відмовився від вимог позову в частині стягнення пені, колегія апеляційного суду виходить з того, що вимоги майнового характеру щодо стягнення основної заборгованості за договором були доповнені вимогами матеріального характеру щодо стягнення відсотків за користування позикою, що входить до складу основної заборгованості та регулюється положеннями параграфу 1 глави 71 ЦК України.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що відбулася зміна предмету позову в частині доповнення новими вимогами, які при цьому об`єднані спільної підставою з вимогою щодо повернення переданих у позику коштів та встановлених законом процентів від суми позики. Отже, зміна підстави позову не відбулася.

Відтак, не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині вирішення питання щодо прийняття заяви про зміну розміру та предмету позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності вирішення судом першої інстанції спору по суті позовних вимог колегія апеляційного суду виходить з такого.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики на загальну суму 7 467 996,12 грн, що включає 4 603 482,00 грн суми позики та 2 864 514,12 грн суми процентів за користування позикою, нарахованих за період з 05.02.2020 року по 26.02.2024 (включно), що відповідає наведеному у заяві позивача розрахунку (а.с 32-36).

Колегія апеляційного суду з такими висновками суду першої інстанції погоджується частково.

Усталеною є практика Верховного Суду з приводу розгляду спорів щодо стягнення грошових коштів в національній валюті - гривні, іноземній валюті, чи з урахуванням грошового еквівалента.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду виходила з такого.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Стягнення заборгованості у гривнях, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти, якщо сторони узгодили це в договорі, не суперечить чинному законодавству. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №756/9820/15-ц. У постанові ВП ВС 7 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц такий висновок підтримано та зазначено, що частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як убачається із матеріалів справи, сторони не заперечують факт укладення договору позики та факту отримання і часткового повернення грошових коштів.

Уз умов договору вбачається, що сторони погодили порядок повернення грошових коштів у гривні, однак із розрахунку грошового еквівалента в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з розрахунком заборгованості, який наведено позивачем у позові, з яким погодився суд першої інстанції.

На переконання сторони відповідача умовами договору, що є предметом цього спору, було передбачено періодичність повернення суми позики у визначені умовами п. 2.6 договору дати, тому під час визначення розміру заборгованості в гривнях відповідно до еквівалента в доларах США слід враховувати курс станом на дату, коли позичальник мав повернути кожний черговий платіж. В обгрунтування своїх доводів посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 (провадження № 61-7786св21).

Колегія апеляційного суду не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги, оскільки у справі № 301/2052/18, яка була предметом перегляду судом касаційної інстанції було встановлено, що предметом договору позики у тій справі були майнові вимоги у сумі 306 тис. грн, що еквівалентно 30 тис. євро, за встановленим сторонами договору обмінним курсом 10,20 грн за один євро, і саме таку суму грошових коштів позивач отримав протягом 2013-2016 років від відповідача. Тому посилання позивача на курс НБУ станом на 27 вересня 2018 року 33,03 грн за один євро (на час пред`явлення позову) суд касаційної інстанції визнав таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики.

У справі, що є предметом цього апеляційного перегляду, сторони не встановлювали єдиного курсу для визначення грошового еквівалента, а передбачили, що такий курс буде визначатись на дату кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики. Відтак, усі платежі, які були здійснені відповідачем вчасно та визнані позивачем, мали бути визначені до курсу, який діяв на час такого часткового повернення. Решту суми, повернення якої була прострочене, позивач має право вимагати за курсом, що визначається на день повернення (у даному випадку в позові позивач вимагає врахування курсу, що діяв на час звернення з позовом, за вимоги якого суд не має права вийти).

Відтак, обставини, встановлені у цій справі, є відмінними від обставин, встановлених у справі №301/2052/18.

Ураховуючи наведене, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 4 603 482,00 грн суми позики, згідно наведеного стороною позивача розрахунку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині незгоди відповідача із наявністю підстав для нарахування процентів за користування позикою колегія апеляційного суду визнала їх такими, що заслуговують на увагу.

Як було встановлено у цій справі, предметом спірного договору позики є грошові кошти, які за умовами договору підлягають поверненню у гривнях, але у грошовому еквіваленті до іноземної валюти - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Так, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У наведеній справі суд касаційної інстанції не погодився із судами попередніх інстанцій, які задовольняючи аналогічні позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, виходили із рівня облікової ставки НБУ, з огляду на те, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

У цій справі, що є предметом апеляційного перегляду, предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні, однак поверненню за умовами договору позики підлягає не сума коштів, яка була передана у гривні, а сума коштів, що відповідає грошовому еквіваленту в іноземній валюті.

Відтак, підстав для нарахування та стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 2864514,12 грн саме як відсотків за користування позикою відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, немає.

Відповідно оскаржуване рішення в наведеній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Як убачається із змісту тексту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції розглядались вимоги з урахуванням прийнятої заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, тому питання щодо наявності підстав для стягнення пені згідно із наведеним в первісній редакції позову розрахунком на суму 13 465 893,40 грн за період з 15 серпня 2022 року по 14 серпня 2023 року, не розглядалось.

Як зазначає позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, питання щодо стягнення пені не було предметом розгляду в цій справі судом першої інстанції відповідно до поданої ним заяви.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку оголошення судом першої інстанції судового рішення, а саме те, що суддею не було оголошено орієнтовний час проголошення повного тексту рішення від 11 липня 2024 року, оскільки такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, процесуальні порушення, на які посилається сторона відповідача, не є підставою для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, та не є підставою вважати, що такі порушення вплинули на правильність рішення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 13 420 грн, який правильно був сплачений позивачем (а.с. 4).

У суді першої інстанції, заявлено позов на загальну суму 7 467 996,12 грн, із яких задоволенню підлягають 4 603 842 грн, що складає 61,64 % від суми позовних вимог.

Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 8 272,08 грн (13 420*61,64/100%).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-61,64%=38,36%). При поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 20 130 грн, з яких 38,36% становить 7 721,87 грн (20 130*38,36% /100%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню позивачеві судовий збір у розмірі 550,21 грн (8 272,08 грн-7 721,87 грн).

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року в частині стягнення відсотків у розмірі 2 864 514,12 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Змінити розподіл судового збору та стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 550 (п`ятсот п`ятдесят) грн 21 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба