Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/292/25
Провадження № 2-о/711/59/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.

при секретарі Кошубінській Л.В.

за участі:

заявниці ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

представника заінтересованої особи Дриги Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Семенюк О.Г., звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 та заборонити йому строком не менше шести місяців перебувати в місці спільного проживання із заявницею ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити останньому вести листування і телефонні переговори зі ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування вимог у заяві зазначено, що заявниця разом зі своєю родиною: чоловіком ОСОБА_4 та їх дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , мешкає у чотирикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , із сестрою її (заявниці) чоловіка ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_7 і її співмешканцем ОСОБА_3 . Співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . Кожна з родин мешкає у своїй частині квартири, але є і кімнати їх спільного використання.

Також вказано, що ОСОБА_1 змушена була звернутись до суду з даною заявою про винесення обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , оскільки останній чинить відносно заявниці психологічне насильство, умисно висловлює погрози (образи) в її сторону, виражаючись нецензурною лайкою, а також погрожує пошкодити майно.

Відносно ОСОБА_3 на підставі рапорту поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону управління патрульної поліції від 06.12.2024р. було складено протокол та винесено тимчасово заборонний припис, відповідно до якого, йому було заборонено в будь-який спосіб контактувати зі ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно чоловіка заявниці ОСОБА_4 , тому вона (заявниця) перебуває у постійному страху, що ОСОБА_3 може вчинити домашнє насильство і щодо неї.

Заінтересована особа ОСОБА_3 заперечив проти вимог заявниці. Його позиція обґрунтована тим, що сам факт звернення заявниці ОСОБА_1 до правоохоронних органів свідчить про наявність побутових конфліктів між нею та ОСОБА_3 , але не підтверджує факт того, що він вчиняв щодо заявниці насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності згідно постанови суду по справі №711/6235/24 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що мало місце за результатом розгляду судом протоколу від 05.08.2024, не свідчить про систематичність таких подій, що також є обов`язковою умовою застосування обмежувального припису. Відтак, заявницею не надано суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві з боку ОСОБА_3

15.01.2025 судом відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні заявниця та її представник підтримали вимоги заяви та наполягали на їх задоволенні.

Заявниця суду пояснила, що вона разом зі своїм чоловіком та дітьми проживають у спірному житлі протягом останніх трьох років. ОСОБА_3 проживає у такому житлі близько восьми років, як співмешканець співвласниці квартири, хоча не зареєстрований у такому житлі. ОСОБА_3 самовільно господарює на кухні та чинить перешкоди заявниці і її чоловікові у користуванні кухнею. В той же час ОСОБА_3 відмовляється брати участь у здійсненні ремонтних робіт для поліпшення стану квартири. На тлі таких подій між сторонами виникають суперечки та конфліктні ситуації, які мають наслідком застосування до заявниці та її чоловіка з боку ОСОБА_3 фізичного та психологічного насильства. З червня 2024 року і по теперішній час чоловік заявниці проходить військову службу. Поведінка ОСОБА_3 , його ставлення та вчинки по відношенню до заявниці унеможливлюють її безпечне проживання у спірному житлі, внаслідок чого вона хоче, щоб він не жив у цьому житлі та лишив її у спокої.

ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні заперечили проти вимог заявниці.

ОСОБА_3 пояснив, що між сторонами існують непорозуміння щодо порядку користування приміщенням кухні у спірному житлі, внаслідок чого іноді трапляються суперечки. Натомість провокатором конфліктних ситуацій виступає саме заявниця, яка бажає за будь-яку ціну виселити його з квартири. Зазначив, що конфліктна ситуація призвела до того, що він припинив контактування у будь-який спосіб з заявницею і пропонує користуватись кухнею у різний час. Зауважив, що він не має та не мав наміру вирішення їх суперечок із застосування будь-якого виду насильства.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_4 є рідними сестрою та братом і у рівних частках є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірне житло).

У спірному житлі його співвласники проживають разом зі своїми сім`ями.

До складу сім`ї ОСОБА_8 належить її син ОСОБА_9 та її співмешканець ОСОБА_3 .

До складу сім`ї ОСОБА_4 належать його дружина ОСОБА_1 (заявниця) та їх діти: повнолітній син ОСОБА_10 та неповнолітня донька ОСОБА_11 .

Сім`я ОСОБА_8 проживає у спірному житлі протягом останніх восьми років, а сім`я ОСОБА_4 трьох років.

Квартира чотирьохкімнатна і кожна із сімей користується окремою часткою квартири для їх проживання, але є кімнати спільного використання.

Між членами сімей співвласників спірного житла відсутня угода щодо порядку користування приміщеннями кімнат спільного використання, внаслідок чого між ними виникають суперечки та конфліктні ситуації, що іноді супроводжуються емоційно неврівноваженою поведінкою учасників конфлікту.

04.08.2024 близько 23год 10хв в приміщенні кухні спірного житла ОСОБА_3 хватав за плечі, штовхав та виражався нецензурною лайкою щодо ОСОБА_4 , внаслідок чого останній почувався приниженим, тобто вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно ОСОБА_12 , за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП згідно постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.10.2024 №711/6235/24 /а.с. 17-18/.

06.12.2024 близько 08год 00хв в приміщенні кухні спірного житла ОСОБА_3 умисно висловлював погрози (образи) в сторону ОСОБА_1 (заявниця), оскільки погрожував пошкодити майно та виражався нецензурною лайкою, чим спричинив психологічне насильство, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП згідно постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.12.2024 №711/9627/24 /а.с. 7-10/.

14.12.2024 близько 14год 20хв в приміщенні кухні спірного житла між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (заявниця) сталася конфліктна ситуація, яка була зумовлена суперечкою щодо роботи витяжки та відкриття вікна на кухні в даний момент часу (він хотів, щоб витяжка була вимкнена, а вікно відчинено, а вона хотіла, щоб вікно було зачинено і працювала витяжка). Внаслідок таких подій заявниця 19.12.2024 звернулась до органів поліції з повідомленням про вчинення ОСОБА_3 відносно неї психологічного насильства, за результатом розгляду якого працівниками поліції було складено відносно ОСОБА_3 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП. До теперішнього часу відсутнє таке, що набрало законної сили, судове рішення, постановлене за результатом розгляду відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Відповідні обставини справи, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, повністю визнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними.

За таких обставин заявниця стверджує про те, що перебуває у постійному страху через побоювання вчинення ОСОБА_3 до неї домашнього насильства, зокрема психологічного характеру, внаслідок чого з метою реалізації тимчасової перестороги просить вжити тимчасових заходів її захисту шляхом застосування до ОСОБА_3 відповідних заходів обмежувального припису.

Надаючи оцінку доводам учасників справи та встановленим обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначаються положеннями Закону України №2229-VIII від 07.12.2017 «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон №2229).

Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2229).

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п. 14 ст. 1 Закону №2229).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону №2229 до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону №2229 обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону №2229 рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №2229 визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі №531/352/22 виснував, що відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення.

У справі № 756/3859/19 Верховний Суд у своїй постанові від 05.09.2019, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

У справі №545/744/19 Верховний Суд у своїй постанові від 30.01.2020 звернув увагу, що оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Отже, законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сім`ями співвласників спірного житла відсутня домовленість та взаєморозуміння щодо порядку та умов користування приміщеннями кімнат спільного використання у спірному житлі, внаслідок чого між членами таких сімей виникають суперечки.

За змістом наявних в матеріалах справи судових рішень, ухвалених за наслідками розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення домашнього насильства, можна виснувати, що причиною конфлікту, що мав місце 04.08.2024, стали непорозуміння щодо місця, де учасники конфлікту можуть покласти свої речі.

Причиною конфліктів, що мали місце 06.12.2024 та 14.12.2024, стала суперечка між заявницею та ОСОБА_3 щодо роботи кухонної витяжки та відкриття вікна на кухні в даний момент часу (він хотів, щоб витяжка була вимкнена, а вікно відчинено, а вона хотіла, щоб вікно було зачинено і працювала витяжка). Відповідні конфлікти супроводжуються проявом негативних емоцій їх учасників емоційними висловлюваннями, в тому числі з використанням ненормативної лексики.

Суд бере до уваги, що з боку ОСОБА_3 відносно заявниці мав місце факт вчинення діянь, які відповідають ознакам психологічного насильства, що мало місце 06.12.2024. Натомість судом не встановлено, що відповідні дії, які за своєю об`єктивною стороною відповідають ознакам психологічного насильства, мають систематичний характер.

При цьому з пояснень учасників справи судом встановлено, що в провадженні суду за останні два роки перебувало близько двадцяти різних проваджень (справи про адміністративні правопорушення, кримінальне провадження з обвинувальним вироком відносно ОСОБА_12 за нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 ), які ініціювалися учасниками конфліктів шляхом відповідних звинувачень у вчиненні домашнього насильства один на одного. Тобто має місце систематичне намагання членами сімей співвласників спірного житла відстоювати свою позицію щодо умов проживання та порядку користування приміщеннями спільного використання у квартирі, що супроводжується емоційно напруженим спілкуванням між собою.

Натомість варто звернути увагу, що самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання формують собою домашнє насильство та утворюють склад протиправного діяння лише у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

В цьому контексті суд звертає увагу, що застосування обмежувального припису являє собою істотне втручання у зміст права на повагу до приватного життя та права на житло. Отже застосування таких заходів слід оцінювати в контексті відповідності їх принципу нагальної необхідності таких заходів у демократичному суспільстві (легітимність мети та пропорційність). Зміст принципу пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла та до приватного життя, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

За обставинами спірних правовідносин суд бере до уваги, що заявниця та ОСОБА_3 мають рівні права щодо користування спірним житлом, оскільки є членами сімей співвласників такого житла. При цьому ОСОБА_3 проживає у такому житлі близько восьми років. Конфліктні стосунки між заявницею та ОСОБА_3 виникли з того часу, як заявниця заселилася у спірне житло разом зі своєю сім`єю, а причина таких конфліктів є нездатність його учасників досягнути компромісу шляхом поступок та взаємоповаги до особистих побажань кожного з них, а також прийняття та погодження умов та правил спільного проживання, які є прийнятними для всіх. Отже між сторонами існує цивільно-правовий спір, який може бути вирішений в договірному або судовому порядку, зокрема, шляхом встановлення порядку та способу використання ними приміщень спірної квартири спільного користування.

Таким чином, конфліктна ситуація між двома сім`ями, за відсутності доказів на підтвердження завдання або реальної можливості завдати шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, не створює правової підстави для вжиття заходів обмежувального припису, пов`язаних з обмеженням права на житло ОСОБА_3 .

Також слід зауважити, що застосування обмежувального припису відносно ОСОБА_3 у виді заборони перебувати в місці проживання у спірному житлі з метою вирішення існуючого між учасниками справи спору щодо умов та порядку користування спірним житлом суперечить завданням цивільного судочинства, а відтак не відповідає легітимній меті такого заходу.

Крім того, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про неправомірне втручання ОСОБА_3 у приватне життя заявниці з використанням будь-яких засобів зв`язку чи в інший спосіб. До того ж учасники справи в судовому засіданні не заперечували того, що заявниця та ОСОБА_3 не спілкуються між собою, а їх контактування обумовлене виключно моментами узгодження умов одночасного перебування у приміщеннях спільного використання квартири. За таких обставин відсутня об`єктивна необхідність у встановленні судом відповідних заборон ОСОБА_3 , оскільки судом не встановлено реального ризику вчинення ним таких дій.

Таким чином, суд доходить висновку, що обставини спірних правовідносин не дають підстав для висновку про обґрунтованість тверджень заявниці про систематичність вчинення ОСОБА_3 відносно неї психологічного насильства, об`єктивності настання негативних наслідків внаслідок таких дій, а також реальності ризиків настання такого насильства у майбутньому, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», внаслідок чого вимоги про застосування заходів обмежувального припису не підлягають задоволенню в повному обсязі.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 211, 259, 263-265, 268, 350-1, 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 13 лютого 2025 року.

Головуючий: В.М. Скляренко