Справа № 309/4947/24
Провадження № 2/139/9/25
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2025 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі головуючої судді Тучинської Н.В.

розглянувши в селищі Муровані Курилівці у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

11 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Угоду № 491020015. Відповідно до умов Договору Кредитодавець зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 22603 гривні 19 копійок, які Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 12 лютого 2025 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 39,9%. АТ «АЛЬФА-БАНК» свої зобов`язання виконало, а ОСОБА_1 належним чином боргові зобов`язання перед Товариством не виконав, припинивши повернення кредиту.

17 травня 2021 року було укладено Договір факторингу № 2 між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та Товариством з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «ФЛЕКСІС», відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС» набуло права вимоги до боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 33997 гривень 11 копійок, з яких 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом, 11393 гривні 92 копійки - заборгованість за відсотками.

18 травня 2021 року ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС» за Договором факторингу № 18-05-21 передало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 33997 гривень 11 копійок Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ».

За Договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 48871 гривня 74 копійки, з яких 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом, 26268 гривень 55 копійок - заборгованість за відсотками, товариству з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР".

Оскільки ОСОБА_1 продовжував не виконувати боргові зобов`язання за Угодою № 491020015 від 11 лютого 2020 року, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" 01 листопада 2024 року звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за згаданим кредитним договором в розмірі 64487 гривень 63 копійки, з яких: 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом на дату отримання права вимоги, 26268 гривень 55 копійок - заборгованість за відсотками на дату отримання права вимоги і 15615 гривень 89 копійок нараховані проценти за період з 10.01.2023 до 03.10.2024.

Після виконання вимог цивільного процесуального законодавства про отримання від відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 115, 116), суддею Хустського районного суду 11 листопада 2024 року було постановлено ухвалу про направлення справи за підсудністю до Могилів-Подільського міськрайонного суду (а.с. 117-118). Суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області 16 грудня 2024 року постановлено ухвалу про пердачу справи за підсудністю до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області (а.с. 127).

Справа надійшла до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області 09 січня 2024 року.

Ухвалою судді від 09 січня 2025 року (а.с. 133) позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецького районного суду, відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви були вручені відповідачу 15 січня 2025 року (а.с. 135). 31 січня 2025 року ОСОБА_1 в суді знайомився з матеріалами справи (а.с. 136). Відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті відповідач не подав.

Позивач та представник позивача отримали копію ухвали 09 січня 2025 року як зареєстровані користувачі підсистеми «Електронний суд».

Заяв із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надійшло. За приписами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України).

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч. 13 ст. 7 ЦПК України). За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі з врахуванням такого:

За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 11 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Угоду № 491020015 про надання кредиту (а.с. 38, 39, 40, 42, 43, 47). Відповідно до умов Договору кредит у сумі 22603 гривні 19 копійок надавався ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором № 631142471 від 01 квітня 2019 року; строк повернення кредиту - 12 лютого 2025 року; розмір фіксованої процентної ставки встановлено в розмірі 39,9% річних. Невід`ємною частиною Угоди є Додаток № 1 (а.с. 43), в якому наведено графік платежів. Графіком визначено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитними коштами має відбуватися до 12 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, розмір мінімального щомісячного платежу становить 874 гривні 42 копійки і складається із погашення суми кредиту та процентів за користування ним.

Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Угоду № 491020015 від 11 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 було укладено у письмовій формі та підписано сторонами в день укладення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частина 2 ст. 1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» виконало своє зобов`язання з видачі кредиту ОСОБА_1 . Ця обставина доведена перед судом меморіальним ордером №772137 від 12 лютого 2020 року (а.с. 48), а також виписками за особовим рахунком по кредитному договору № 491020015 від 11 лютого 2020 року (а.с. 49-65).

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згаданими вище виписками за особовим рахунком по кредитному договору № 491020015 від 11 лютого 2020 року (а.с. 49-65) доводиться, що станом на 17 травня 2021 року ОСОБА_1 своє зобов`язання з повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами не виконував взагалі. На дату 17 травня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 становила 33997 гривень 11 копійок, з яких 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом, 11393 гривні 92 копійки - заборгованість за відсотками (а.с. 66).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

17 травня 2021 року було укладено Договір факторингу № 2 між Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та Товариством з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «ФЛЕКСІС» (а.с. 70-75), відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС» набуло права вимоги до боржників, зокрема, і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 33997 гривень 11 копійок, з яких 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом, 11393 гривні 92 копійки - заборгованість за відсотками (а.с. 76-78, 79).

18 травня 2021 року ТОВ «ФК «ФЛЕКСІС» за Договором факторингу № 18-05-21 (а.с. 80-85) передало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 33997 гривень 11 копійок Товариству з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а.с. 89-92, 93). Договором факторингу № 18-05-21 між сторонами погоджено, що за фактом відступлення права вимоги Фактор стає стороною всіх основних договорів, в силу чого до нього переходять всі права, які належали Банку, в тому числі, але не виключно, права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів (п. 2.1.).

ОСОБА_1 продовжував вчиняти бездіяльність щодо повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами. Ця обставина доведена Розрахунком заборгованості за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 за період з 18 травня 2021 року до 10 січня 2023 року (а.с. 68). Використовуючи своє, отримане за Договором факторингу № 18-05-21, право, встановлене п. 2.1., ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за період з 18 травня 2021 року до 10 січня 2023 року нараховувало проценти за Угодою № 491020015 від 11.02.2020 у розмірі 39,9% річних (а.с. 68). Таким чином, крім отриманого 18 травня 2021 року права вимоги до ОСОБА_1 в сумі 33997 гривень 11 копійок, станом на 10 січня 2023 року у ОСОБА_1 утворилася додатково заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 14874 гривні 63 копійки.

За Договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року (а.с. 7-12, 13-14) ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» передало право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491020015 від 11.02.2020 у сумі 48871 гривня 74 копійки, з яких 22603 гривні 19 копійок заборгованість за кредитом, 26268 гривень 55 копійок - заборгованість за відсотками (а.с. 15-17), товариству з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР". З моменту відступлення (передачі) ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" замінив первісного кредитора у правовідносинах з боржником, до нього перейшло право, зокрема, здійснювати нарахування та стягнення процентів (п. 5.4.).

Відомостей про погашення ОСОБА_1 за період з 10 січня 2023 року до 03 жовтня 2024 року суду не надано.

На підставі права, встановленого п. 5.4. Договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" за період з 10 січня 2023 року до 03 жовтня 2024 року нарахував ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами за ставкою 39,9% в розмірі 15615 гривень 89 копійок.

Відповідач відзиву на позов чи будь-яких пояснень, доказів на спростування заяви позивача про існування заборгованості за кредитним договором, який є предметом цього позову, суду не подав.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Процесуальні обов`язки відповідача полягають, зокрема, у здійсненні ним активних процесуальних дій, наданні доводів та доказів, що стосуються існування цивільних прав позивача як кредитора у зобов`язанні. Така правова позиція міститься у п. 6.8. постанови ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.

Отже, суд вважає доведеними, що станом на 03 жовтня 2024 року у відповідача утворилася заборгованість за Угодою № 491020015 про надання кредиту від 11 лютого 2020 року у розмірі 64487 гривень 63 копійки, що складається із заборгованості за основним зобов`язанням 22603 гривні 19 копійок та заборгованості за процентами 41884 гривні 44 копійки.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (ст. 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Враховуючи такі приписи ЦК України та доведеність факту невиконання ОСОБА_1 свого зобов`язання за Угодою № 491020015 про надання кредиту від 11.02.2020, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» як новий кредитор (на підставі Договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року) правомірно заявив вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитом та сплати процентів.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 2422 гривні 40 копійок судового збору. Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог. Таким чином, судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору підлягають компенсації позивачу у повному розмірі.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У цій справі між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та фізичною особою-підприємцем Субора Надією Сергіївною (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 21/1637 від 12.09.2018, видане Радою адвокатів Закарпатської області, обліковується у Раді адвокатів Київської області) 02 вересня 2024 року було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги № 02-09/2024-3 (а.с. 27-30). Предметом цього Договору є надання професійної правничої допомоги у формі захисту прав та інтересів ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (п. 2.1.). Вартість послуг визначається на підставі Тарифів (а.с. 33-34) і зазначається сторонами в Акті про надання юридичної допомоги (п. 4.1.). Факт надання послуг підтверджується Актом про надання юридичної допомоги (п. 4.3.).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до Заявки на надання юридичної допомоги № 9 від 03 вересня 2024 року (а.с. 36) та витягу з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 02 жовтня 2024 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» замовило, а адвокат Субора Н.С. надала правничі послуги у вигляді: 1) усної консультації з вивченням документів (дві години); 2) складання позовної заяви (чотири години).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).

У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, 23 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Суд при вирішенні питання відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними. Надаючи оцінку доводам вимоги про стягнення судових витрат на послуги адвоката та наданим на їх підтвердження доказам, суд керується таким:

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

У цій справі установлено, що сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги клієнту щодо подання позову про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 складається із вартості наданих послуг відповідно до Тарифів та відповідно до витраченого часу на надання таких послуг. Згідно з витягом з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 02 жовтня 2024 року (а.с. 37) ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало від адвоката Субора Н.С. всю необхідну правничу допомогу у вигляді:

- усної консультації з вивченням документів (дві години), загальна вартість якої оцінено у 4 тисячі гривень;

- складання позовної заяви, на що було витрачено чотири години, на загальну вартість 12 тисяч гривень.

Таким чином, гонорар адвоката у цій справі склав 16 тисяч гривень.

Суд вважає, що заявлені до відшкодування витрати в сумі 16 тисяч гривень не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями ст. 141 ЦПК України.

Так, заявлені витрати в частині вивчення документів та консультації Клієнта не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) етапом складання позовної заяви до суду, витрати на що заявлені як окремі послуги. Тому, на переконання суду, такі витрати (усна консультація) не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.

Водночас суд погоджується, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» понесло витрати на професійну правничу допомогу у вигляді підготовки тексту позовної заяви, що відповідає критеріям дійсності та потрібності.

Проте, суд вважає, що вказані в Акті витрати часу на складення позовної заяви не відповідають критерію розумності. Адже текст позовної заяви викладено на шести аркушах, з яких: майже три сторінки цитування норм ЦК України та ЦПК України, одна сторінка перелік додатків до позовної заяви, а ще дві сторінки шаблонний текст позовної вимоги та її обґрунтування. Тому суд приходить до переконання, що часове визначення витрат на складання тексту позовної заяви у цій справі адвокатом, що на постійній основі (про це свідчить текст Договору № 02-09/2024-3 про надання правової допомоги від 02 вересня 2024 року) працює із ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та яка шість років тому отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, не може характеризуватися розумністю.

Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат позивача, понесених на підготовку тексту позовної заяви, суд відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Так, ціна позову до ОСОБА_1 заявлена у розмірі, що дозволяє справу визначити як малозначною, а тому з огляду на викладене вище, в тому числі і на практику Верховного Суду і ЄСПЛ, з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, їх пропорційності до ціни позову, фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд відповідно положень статті 141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 тисячі гривень.

Керуючись: ст.ст. 42 і 61 Конституції України, Угоди № 491020015 про надання кредиту від 11.02.2020, ст.ст. 6, 11, 509, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 536, 610-612, 626-629, 638, 639, 641, 644, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за Угодою № 491020015 про надання кредиту від 11 лютого 2020 року із АТ "АЛЬФА-БАНК" заборгованість у розмірі 64487 гривень 63 копійки, а також судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 2422 гривні 40 копійок та у вигляді витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в сумі 3000 гривень, а всього 69910 (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот десять) гривень 03 копійки.

Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР", юридична адреса: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя:___________