Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2007/2025
Головуючий у суді першої інстанції І. В. Григоренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

29 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРФАКТОР СЕРВІС» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Григоренко І. В., в примішенні Печерського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., ТОВ«ЮРФАКТОР СЕРВІС», ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», в якому просить визнати виконавчий напис, вчинений 25.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1029, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», яка належить на праві власності ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.06.2008 між нею та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено іпотечний договір № 1073-100/Zфквіп-08, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08, укладеним 11.06.2008 між нею та ТОВ «Український промисловий банк». Вказує, що до виникнення заборгованості за кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008, позивач здійснювала погашення заборгованості до ТОВ «Український промисловий банк» та повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні не отримувала. На початку 2019 року ОСОБА_1 дізналася про те, що 25.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 1029, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням процедури, передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а саме, нотаріус не пересвідчився у наявності безспірної заборгованості, нотаріус не перевірив чи мало місце часткове погашення боргу, а також нотаріусом не враховано строк, за який здійснюється стягнення. А крім того, вона не отримувала вимоги про необхідність сплати заборгованості та попередження про можливе звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., ТОВ«ЮРФАКТОР СЕРВІС», ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюзадоволено.

Визнановиконавчий напис, вчинений 25.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., що зареєстрований в реєстрі за № 1029, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», яка належить на праві власності ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ТОВ «ЮРФАКТОР СЕРВІС» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо передчасного вчинення нотаріального напису, оскільки ще не сплинув строк кредитування за кредитним договором №1073-100/ФКВ-08, так як Банком було реалізовано своє право на дострокове повернення позики та погашення простроченої заборгованості, яка виникла через неналежне виконання позичальником своїх зобо`язань.

Не відповідають дійсності висновки суду у тому, що Банком при вчиненні нотаріального напису не було надано нотаріусу документи, що підтверджують безспірність розміру грошових вимог до ОСОБА_1 , оскільки питання видачі нотаріусом виконавчого напису на підставі іпотечного договору не ставить в залежності від підтвердження факту безспірності простроченої заборгованості та не залежить від факту визнання або невизнання боржником заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, а залежить виключно від надання іпотекодержателем документів, які передбачені п. 1.-1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністретсва юстиції України №296/5 від 22.02.2012.

Представник ТОВ «ЮРФАКТОР СЕРВІС» Вишнева Ю. В., яка брала участь у розгляді справи у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримала подану Товариством апеляційну скаргу, рішення суду просила скасувати як незаконне та необгрунтоване.

У судове засідання апеляційного суду інші учасники справи (їх представники) не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача та третіх осіб не надходило.

Поштові відправлення, адресовані ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк», приватному нотаріусу КМНО Ярощук В. Ю. повернулися до суду без вручення адресатам із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

ТОВ «Діджи Фінанс» судова повістка доставлена до електронного кабінету Товариства 06.12.2024, що підтверджується звітом про доставку вихідної коерспонденції Київського апеляційного суду та вручена 17.12.2024, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

ПАТ «Дельта Банк» судова повістка доставлена до елетронного кабінету 06.12.2024, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням останньої на лікарняному. Суд вважав неповажними причини неявки позивача у судове засідання, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Зокрема, суд ураховує, що судове засідання призначене на 04.12.2024 було відкладене за клопотанням позивача для укладення нею договору про правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Таким чином суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників), які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника апелянта Вишневої Ю. В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, за приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 11.06.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1073-100/ФКВ-08, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти на наступних умовах: сума кредиту - 250 000,00 доларів США, строк кредитування - 300 місяців, дата повернення кредиту 03.06.2033, мета кредитування - придбання нерухомості, процента ставка за користування кредитом - 15% річних, комісія за надання кредиту відсутня.

Відповідно до п. 1.11 Кредитного договору № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008, Позичальник зобов`язаний сплачувати платежі за цим Договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором та Графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісії Банку, сукупних послуг, які надаються Позичальнику у зв`язку із укладенням цього Договору, а також інших фінансових зобов`язань Позичальника, які виникають у зв`язку із укладенням цього Договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008, 11.06.2008 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 1073-100/Zфквіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 3697, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

25.07.2014 ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником ТОВ «Український промисловий банк», звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. із заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі № 073-100/Zфквіп-08 від 11.06.2008, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 3697.

25.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 1029, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка на підставі іпотечного договору № 1073-100/Zфквіп-08 від 11.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. за реєстровим № 3697, є забезпеченням виконання ОСОБА_1 за Кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008 за період часу з 01.07.2010 по 28.04.2014, на користь ПАТ «Дельта Банк», яке є правонаступником ТОВ «Український промисловий банк».

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м Києві Савченко Ю. Й. від 14.03.2016 відкрито виконавче провадження № 50440750 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 25.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., який зареєстрований в реєстрі за № 1029.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням процедури, передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а саме, нотаріус не пересвідчився у наявності безспірної заборгованості, нотаріус не перевірив чи мало місце часткове погашення боргу, нотаріусом не враховано строк, за який здійснюється стягнення, позичальник не попереджена банком та нотаріусом про необхідність сплати заборгованості та про можливе свернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напеису нотаріусом.

Задовольнячи позовні вимоги суд першої нстанції дійшов висновку, що вчинення виконавчого напису є передчасним, оскільки кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008 чітко передбачений строк виконання зобов`язань за договором 03.06.2033. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та неустойки у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово без урахування та позиції позивача, доказів надання приватному нотаріусу належним чином оформленої засвідченої виписки з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості до матеріалів справи не долучено. Жодного повідомлення позивачу від нотаріуса та від банка не надсилалося.

Колегія судді погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно дост. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, четвертоюстатті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу II Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв' язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

В силу п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ст. 35 ЗУ «Про іпотеку»).

Отже, як Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, так і договором іпотеки (майнової поруки) від 22 грудня 2006 року визначено, що іпотекодержатель повинен був повідомити позивача про наявність заборгованості та інформувати про намір вчинити виконавчий напис у разі невиконання боржником даної вимоги не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору.

Таким чином, іпотекодержатель мав право ініціювати процес звернення стягнення після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, письмової вимоги про усунення порушень із зазначенням вимог, необхідних до виконання або усунення станом на дату відповідної вимоги.

Так, нотаріус у виконавчому напису зазначає про те, що строк платежу за кредитним договором настав 28.04.2014 (а.с. 159 т.2). Банком було надано нотаріусу Досудову вимогу (про необхідність сплати заборгованості, в якій банк фактично змінював строк виконання основного зобов`язання) від 16.05.2014, адресовану Банком ОСОБА_1 , але направлену банком не за адресою позичальника, зазначеною у кредитному договорі, а до АДРЕСА_2 (а.с.180 т.2), в той час як ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_3 , а адреса позичальника зазначена в кредитному договорі АДРЕСА_4 . Будь - яких інших вимог, попереджень позичальника Банком та нотаріусом про необхідність сплати заборгованості, про зміну строку виконання основного зобов`язання, про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку несплати заборгованості за кредитним дорговором матеріали справи не містять. Тому висновок нотаріуса про те, що строк платежу настав 28.04.2014 є помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а відповідно до умов кредитного договору дата повернення кредиту - 03 червня 2033 р. Таким чином, Банком та нотаріусом не дотримано вимог закону про необхідність попередження позичальника про сплату заборгованості.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Боржник у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Подібний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Судузазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14, від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Отже, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорісуд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Визнаючи виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні переконливі докази, які б свідчили про безспірність заборгованості, як і відсутні докази того, що безспірність заборгованості була належним чином підтверджена при подачі документів нотаріусу, а такі документи відповідали вимогам законодавства України.

З урахуванням положень ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус дійшов висновку про те, що строк платежу за кредитним договором настав 28.04.2014, але документів на підтвердження даного факту нотаріусу надано не було. Нотаріусу не було надано належних документів, які б підтверджували факт зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання позичальника, що має верішальне значення для визначення суми заборгованості за кредитним договором. Тому суд апеляційної інстанції вважає, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином як у безспірності розміру заборгованості, з метою погашення якої запропоновано звернути стягнення за виконавчим написом, так і у самому розмірі такої заборгованості.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «Дельта Банк» виконав всі вимоги, необхідні для вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки, встановлені Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Так, в оспорюваному боржником виконавчому написі вказано, що строк платежу за кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008 настав 28.04.2014, що в свою чергу спростовується умовами кредитного договору, відповідно до якого датою остаточного повернення кредиту є 03.06.2033. Належних документів про зміну Банком строку виконання основного зобов`язання матеріали справи немістять.

При цьому у матеріалах справи відсутні докази отримання боржником письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, таких доказів нотаріусу Банком надано не було.

Колегія суддів вважає, що звертаючись до суду із вказаним позовом позивач у встановленому законом порядку спростувала належними і допустимими доказами те, що сума заборгованості за кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008 на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, оскільки Банк не змінював строк виконаня основного зобов`язання, а прострочена заборгованість складала значно меншу сумі, ніж вся сума заборгованості за кредитним договором та надано суду докази, за яких приватним нотаріусом порушені вимоги Закону України «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, тому оспорюваний ОСОБА_1 виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, ПАТ «Дельта Банк» належним чином не обґрунтувало безспірність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1073-100/ФКВ-08 від 11.06.2008, що згідно з вимогами статті 88 Закону України «Про нотаріат» є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ТОВ «ЮРФАКТОР СЕРВІС» до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу Товариства без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ТОВ «ЮРФАКТОР СЕРВІС» по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу Товариства без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮРФАКТОР СЕРВІС» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна