Провадження № 2/201/235/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

29 січня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про відшкодування вартості купівлі-продажу майна, стягнення компенсації та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

13.11.2023р. ОСОБА_1 через свого представника адвоката Матросову Є.О. (діє на підставі ордеру від 06.11.2023р. а.с. 104) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування вартості купівлі-продажу майна, стягнення компенсації та відшкодування шкоди (а.с. 2 - 9).

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки посилалася на те, що у лютому 2022 року Дніпровська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення осіб, що самовільно зайняли житлове приміщення, в якому просила витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2023 по справі №201/1515/22 позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволені частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50.6.кв.м., житловою площею 28.6.кв.м., опис: 1- коридор, 2 вбудована шафа, 3 ванна, 4- туалет, 5 вбудована шафа, 6 житлова, 7 житлова, 8 кухня, 9 комора, І лоджія; (реєстраційний номер об`єкта нерухома майна 101). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.10.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2023 - без змін.

Підставою задоволення визнання стало те, що спірна квартира перебувала на балансі у територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради і незаконно вибула з власності за низкою правочинів до добросовісного набувача ОСОБА_1 .

У своїй постанові Дніпровський апеляційний суд зазначив, що у випадку витребування спірного майна від кінцевого набувача (позивачки) законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред?явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбала квартиру АДРЕСА_1 про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_1 заявити до ОСОБА_2 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу Спірного майна внаслідок повернення майна власникові.

У зв`язку з вкладеним, позивачка просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 у якості відшкодування шкоди вартість квартири у розмірі 986400 грн., компенсацію за сплачені борги за житлово-комунальні послуги у розмірі 77560 грн. та кошти за проведення ремонтних робіт у квартирі, вартість яких склала 100000 грн. Також просила відшкодувати судові витрати.

Заяви учасників процесу по суті справи.

Правом на подачу відзиву в порядку ст. 178 ЦПК України відповідач не скористався.

20.08.2024 представник позивачки - адвокат Матросова Є.О. надала додатковій письмові обґрунтування витрат на ремонті і сплату боргів за комунальні послуги (а.с. 167 - 171).

Рух справи.

Ухвалою судді Наумової О.С. від 15.11.2023 залишено без руху заяву про забезпечення позову (а.с. 64).

Ухвалою судді від 15.11.2023 відкрито провадження по справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання (а.с. 69).

Ухвалою судді від 16.11.2023 за заявою позивачки забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти реєстраційні дії, вносити у статутні фонди будь-яких юридичних осіб, передавати в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 67,2 кв.м, яка належить на праві власності ОСОБА_2 - до набрання законної сили рішення по даній справі (а.с. 108 - 110).

Ухвалою суду від 20.05.2024 за клопотанням позивачки залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 (а.с. 149 - 156).

Підготовче засідання у справі закрите 27.11.2024 та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 204).

29.01.2025 від представника позивачки - адвоката Матросової Є.О. надійшла заява, в якій вона просила суд розглядати справу за її відсутності та без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримала (а.с. 212).

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені неодноразово належним чином, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 279, ч. 2 ст. 191 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Підстав для ухвалення у справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність підстав, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, адже позивачка та її представник не надали згоди на заочний розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що 20.07.2021 між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №3915 (а.с. 13 - 16).

Відповідно до п. 2.1 договору продаж майна здійснено за 986400, 00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/1515/22 від 11.07.2023, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.10.2023 (а.с. 17 - 26), позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення осіб, що самовільно зайняли житлове приміщення - задоволені частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50.6.кв.м., житловою площею 28.6.кв.м., опис: 1- коридор, 2 вбудована шафа, 3 ванна, 4- туалет, 5 вбудована шафа, 6 житлова, 7 житлова, 8 кухня, 9 комора, І лоджія; (реєстраційний номер об`єкта нерухома майна 101).

Як видно зі змісту цих судових рішень, судами встановлено, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», житловий будинок АДРЕСА_3 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Та відповідно до актів приймання-передачі перейшов у власність Дніпровської міської ради.

11.06.2021 ОСОБА_3 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_2

20.07.2021 відповідно до договору купівлі продажу квартири ОСОБА_2 продав цю квартиру ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зазначена квартира на підставі права власності зареєстрованому 20.07.2021, належить ОСОБА_1 .

Відповідно до листа Департаменту житлового приміщення вищезазначений будинок переданий до комунальної власності, за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відсутні відомості про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 .

Листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, повідомлено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_4 станом на 02.08.2021 зареєстровані особи відсутні.

Згідно із довідкою №13992 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб ОСОБА_4 зареєстрована за вищезазначеною адресою з 08.09.2021 та є матір`ю уповноваженого власника ОСОБА_1 .

Відповідно до Обмінного ордеру № 034153 від 22.10.1987, виданого ОСОБА_6 , у результаті здійснення процедури обміну житлом у зв`язку з службовою необхідністю, вона отримала у постійне безоплатне користування квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №6494 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.06.2021 за вищевказаною адресою були зареєстровані ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_5 (зареєстрована з 30.06.1998).

Згідно листа Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб 26.07.2021 до відділу формування та ведення реєстру територіальних адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради звернувся новий власник житла із заявою про зняття з реєстрації ОСОБА_5 , того ж дня ОСОБА_5 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Для підтвердження проживання в квартирі за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_5 надала квитанції за сплату комунальних послуг за 2021 рік.

На виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/1515/22 від Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області надійшла відповідь, відповідно до якої у справі індекс № 2-03 «Договори відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувалися» П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 2006-й рік, що знаходяться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, том 4, стор. 232, зберігається примірник договору дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_5 , дата посвідчення ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстр № 1- 4534, укладеного між дарувателем ОСОБА_7 та обдаровуваною ОСОБА_8 . Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Ужвою Т.М. 26 липня 2006 року по реєстру за № 1-4534, однією із сторін якого є ОСОБА_3 , в справі індекс № 2-03 «Договори відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувалися» П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори том 4, за період 13 червня 2006 року по 26 липня 2006 р., відсутній.

Мотивами підстав задоволення позову, з якими погодився апеляційний суд, стало таке.

Спірна квартира перебувала в комунальній власності територіальної громади та знаходилась в користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які маючи відповідні права на приватизацію зайнятого для проживання майна, цим правом не скористалися. Письмовими доказами, зокрема Обмінним ордером № 034153 від 22 жовтня 1987 року підтверджено в ОСОБА_6 право безоплатного проживання та користування квартирою на рівні із членом своєї сім`ї ОСОБА_5 . У даній справі жодна із сторін не заперечувала обставин з приводу того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пов`язували родинні відносини, та квартира знаходилась у спільному користуванні цих осіб. За встановлених обставин ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_5 не реалізовували своє право на приватизацію, оскільки з таким питання до повноважних органів не звертались.

Дніпровська міська рада в межах своїх повноважень підтвердила, що ОСОБА_3 не був користувачем спірного житла, та в жодний спосіб не підтверджено, що він набув право власності і став власником цього майна. З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та інші особи не зверталися до органу приватизації і не реалізовували свої права на приватизацію, і не отримували Свідоцтво про право власності в порядку приватизації на квартиру АДРЕСА_1 .

По своїй суті договір купівлі-продажу від 11.06.2021, за яким ОСОБА_3 фактично розпорядився - продав квартиру АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_2 , в якому йдеться про те, що спірна квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534, не узгоджується із обставинами встановленими при розгляді даної справи, так як архів та відповідні реєстри не містять жодних відомостей щодо Договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2006року за реєстровим номером 1-4534.

Отож відповідачі не довели наявності правочину який би становив правові підстави для набуття ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 права власності на спірне майно.

Так само фактичні дії останніх з оформлення і державної реєстрації свого права власності на спірне майно, що не є правовою підставою для виникнення у них права власності.

Щодо презумпції правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру, то відсутні як сам договір купівлі-продажу, так і записи у відповідних реєстрах щодо реєстрації договору чи права власності на спірне нерухоме майно. Дніпровська міська рада довела, що спірна квартира не була приватизована і не вибувала із комунальної власності. Відтак, на час вчинення всіх цих юридично значимих дій Дніпровській міській раді належало право власності на спірне майно і ОСОБА_3 не міг розпоряджатися неналежним йому майном.

При оформленні договору купівлі-продажу від 11.06.2021 не дотримано вимог статей 202 - 204, 215 ЦК України, оскільки до продавця не переходило майно, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2006 за реєстровим номером 1-4534, існування якого не підтверджено.

Апеляційний суд зауважив, відхиляючи аргументи апелянта, що не є вирішальними для результатів розгляду даної справи обставини щодо реєстрації свого права, вчинення дій, які можна вважати складовими процедури оформлення права власності, які хоч були завершені в червні та липні 2021 року, однак не призвели до виникнення права власності в ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За висновком апеляційного суду, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_1 знала або могла знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що є добросовісним набувачем.

Також апеляційний сул зауважив на тому, що навіть у випадку витребування спірного майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбала квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_1 заявити до ОСОБА_2 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу спірного майна внаслідок повернення майна власникові.

Згідно положень Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, що проголошені судом прилюдно, та відтворені у Єдиному державному реєстрі судових рішень вважаються офіційно опублікованими та доступними для використання.

Судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що у провадженні ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000713 від 04.09.2021 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке розпочате за заявою ОСОБА_5 про те, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа нерухомим майном, а саме житловою квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .

За обставинами цього кримінального провадження, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 та її матір ОСОБА_6 , відповідно до Обмінного ордеру №034153 від 22.10.1987, виданого Виконкомом Мінської міської ради у результаті здійснення процедури обміну житлом у зв`язку із службовою необхідністю ОСОБА_6 , отримали у постійне безоплатне користування квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №1/4638 від 30.06.2021 місце проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою було зареєстровано з 1998 року.

Згідно показів ОСОБА_5 , її мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , сама ж ОСОБА_5 продовжила проживати за вказаною адресою та ініціювала процедуру безоплатної приватизації вказаного житла.

Однак, 19.06.2021, повернувшись з робочого відрядження, прибувши за місцем реєстрації виявила, що замки на вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 поміняні. Згідно інформації, отриманої від уповноважених осіб ОСМД, у вказаній квартирі змінилися власники.

У подальшому під час розслідування встановлено, що спірна квартири ніколи не була предметом приватизації, відповідні документи у розпорядженні міської ради відсутні.

Натомість згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу квартири зареєстрованому в реєстрі за №243, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., ОСОБА_3 (продавець) передав у власність ОСОБА_2 (покупцю) квартиру АДРЕСА_1 . Ринкова вартість квартири була визначена в 430100 грн. В договорі зазначено, що квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого Державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ужвою Т.М. від 26.07.2006 за реєстровим №1-4534. Згідно показів ОСОБА_5 , про існування такого договору їй стало відомо лише після 19.06.2021, до того ж, а ні вона, а ні її померла мати ніколи не знали особу на ім`я

Згідно листа від Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області №1428/01-21 від 19.10.2021, нотаріальна дія №1-4534 від 26.07.2006 посвідчена П`ятою нотаріальною конторою ніякого відношення до кв. АДРЕСА_1 не має (під цим номером укладено договір дарування частини квартири АДРЕСА_6 .

Згідно вищевказаних довідок, об`єкт нерухомого майна приватизовано не було, то ж вказаний договір від 26.07.2006 є фіктивним.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.07.2021 на підставі договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі за №3915, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О., ОСОБА_2 передав у власність квартиру ОСОБА_1 за 986 400 грн.

В ході розслідування було встановлено, що згідно довідки №1/4638 від 30.06.2021, виданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР на ім`я ОСОБА_5 , остання ще 30.06.202. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Однак, згідно довідки №1/7693 від 02.09.2021, виданої тим же органом, остання станом на 02.09.2021 вже не значиться зареєстрованою за жодною адресою.

Згідно показів ОСОБА_5 вона не вчиняла дій, направлених на зняття з реєстрації за вказаною адресою, то ж це було зроблено невстановленою особою, яка злочинним шляхом набула права власності на вказану квартиру.

20.06.2022 проведено тимчасовий доступ до документів приватного нотаріуса Бандара М.О., а саме, до нотаріальної справи договору купівлі-продажу №243 від 11.06.2021. вилучено оригінал договору, що став підставою для продажу квартири ОСОБА_3 , а саме оригінал договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2006 за номером 1-4534 за підписом державного нотаріуса П`ятої державної нотаріальної контори Ужви Т.М.

Отже ОСОБА_3 , не маючи на те законних підстав, вчинивши шахрайські дії, діючи на підставі фіктивного договору купівлі-продажу від 26.07.2006, незаконно продав неприватизовану квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_2 , уклавши з останнім договір купівлі-продажу від 11.06.2021.

Згідно висновку експерта №СЕ-19/104-24/19443-ПЧ - підпис від імені ОСОБА_6 в договорі купівлі-продажу від 26.07.2006, виконано не нею, а іншою особою.

Позивачка просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість квартири, яку вона сплатила за договором купівлі - продажу від 20.07.2021 у розмірі 986400 грн., а також компенсувати сплачені борги за житлово-комунальні послуги у розмірі 77560 грн. та кошти за проведений ремонт у розмірі 100000 грн.

20.08.2024 від представника позивачки адвоката Матросової Є.О. через канцелярію суду надійшли письмові пояснення на підтвердження сплати позивачкою боргів за житлово-комунальні послуги та проведення ремонтних робіт. Долучені копії квитанцій, копії видаткових накладних та копії товарних чеків (а.с. 183 185, 187). Також долучено копію квитанції № 0.0..1 про оплату ОСОБА_6 послуг за теплопостачання (а.с. 186).

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.

Щодо вимоги про відшкодування вартості за витребувану квартиру.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20 наведений такий правовий висновок.

«Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, якщо інше не передбачено законом, здійснюються на підставі статті 390 ЦК України, за змістом якої як власник, так і добросовісний набувач залежно від обставин, мають право вимоги на компенсацію відповідних витрат/доходів.

Так, частинами першою, другою статті 390 ЦК України унормовано, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Також власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Водночас частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Також добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Разом з тим, зазначеною нормою не визначено порядок компенсації власнику вартості втраченого майна та осіб, до яких повинен звернутися власник з відповідним позовом у випадку відмови у задоволенні відповідних позовних вимог до добросовісного набувача. Так само зазначеною нормою не встановлено порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачу у випадку задоволення позовних вимог власника про витребування майна.

Колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна.».

Відповідно до частини 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 08 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України. У разі якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до його продажу.

Разом з тим, вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 30.10.2022р. в справі № 640/14719/15-ц.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зі змісту вказаної норми слідує, що збитками є втрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У справі № 201/1515/22 судами встановлені обставини набуття позивачкою ОСОБА_1 квартири за договором купівлі-продажу від 20.07.2021, який укладений із ОСОБА_2 .

За обставин встановлених тій справі, апеляційний суд констатував, що ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_1 знала або могла знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що є добросовісним набувачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, судове рішення, що набрало законної сили, є підставою позбавлення добросовісного набувача ОСОБА_1 права на володіння майном квартирою.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі - продажу від 20.07.2021р. який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продаж майна було вчинено за 986400, 00 грн. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за даними договором.

Тобто ОСОБА_1 здійснила ці фактичні втрати. Саме така сума є еквівалентом витрат, які вона мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), тобто компенсацією за майно, яке вона фактично не отримала у власність та не може ним мирно володіти у подальшому.

З огляду на конструкцію норми ч. 1 ст. 661, частин 1, 2 ст. 22 ЦК України, які підлягають застосуванню, ОСОБА_1 як добросовісний набувач має право вимоги на компенсацію відповідних витрат, що понесені нею внаслідок придбання квартири в еквіваленті вартості цієї квартири 986400,00 грн, які вона сплатила проміжному набувачеві (продавцю) ОСОБА_2 , оскільки саме він є вигодонабувачем від продажу квартири.

Варто зазначити, що і ОСОБА_2 , у разі доведеності добросовісного набуття ним квартири, має право вимоги до проміжного набувача (продавця) ОСОБА_3 , у якого він придбав квартиру за договором купівлі-продажу від 11.06.2021.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості за витребувану у неї квартиру в сумі 986400,00 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування вартості ремонтних робіт у квартирі.

У позові позивачка просила відшкодувати вартість ремонтних робіт у квартирі на суму 100000,00 грн. Позовні вимоги не збільшувала, хоча у додаткових поясненнях вказала іншу суму 118283,74 грн (177808 14078,18 45466,08).

Суд зазначає, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (частина четверта статті 390 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Оскільки позивачка та відповідачка дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, у т. ч. домовилися про оплату та проживання позивачки в будинку, суд дійшов вірного висновку, що позивачка є добросовісним володільцем.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 203/6836/14-ц (провадження № 61-23365св18) зазначено, що: "відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Проте, судами не враховано, що відповідно до положень частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісність позивача підлягає встановленню саме під час розгляду зазначеної справи, оскільки від цієї обставини залежить, чи має право позивач на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна, внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 335/7363/15-ц (провадження № 61-18149св18) вказано, що: "спір між сторонами в цій справі виник з приводу того, на яку саме компенсацію в межах заявлених позовних вимог має право позивач у зв`язку з витребуванням у неї спірної квартири, яку за час володіння вона встигла відремонтувати, та з кого з відповідачів і в якому розмірі слід її стягнути.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

За змістом вказаної правової норми лише добросовісний набувач має право на залишення за собою поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених на поліпшення витрат у сумі, на яку збільшилася їх вартість. Під поліпшеннями слід розуміти такі витрати на майно, які мають корисний для речі характер, тобто покращують її властивості, в тому числі її якість, збільшують вартість майна (наприклад, здійснення поточного ремонту нерухомості)".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 766/8694/16-ц (провадження № 61-35681св18) вказано, що: "з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач може заявити до власника спірного нерухомого майна позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, а у разі здійснення поліпшень цього майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, та Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

Відповідно до частини 4 ст. статті 390 ЦК України добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Отже, предметом доказування є наявність вчинених позивачем поліпшень майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Суд звертає увагу на те, що конструкція норми статті 390 ЦК України кінцевий набувач може заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат на поліпшення і на утримання майна саме до власника спірного нерухомого майна.

Власником спірної квартири є Дніпровська міська рада, а не ОСОБА_2 . Цей факт встановлений відповідним судовим рішенням, яким задоволений позов Дніпровської міської ради про витребування майна на користь територіальної громади. Ті поліпшення, які зробила позивачка, у разі їх доведеності та обґрунтованості мають бути відшкодовані саме власником майна міською радою, оскільки саме у розпорядженні останньої вони залишаються після повернення квартири у власність громади.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція ВП ВС у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона в процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З навлений норм слідує, що залучення іншого відповідача здійснюється виключно за клопотанням позивача, оскільки саме йому належить активна позиція вирішувати, хто має відповідати за його позовом. Втручання суду у дане право є неприпустимим, з огляду на принцип диспозитивної та змагальності, які виключають повноваження суду змушувати будь-кого відповідати за позовом.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд доходить висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про відшкодування витрат на ремонт квартири не підлягає задоволенню, оскільки вона пред`явлена до неналежного відповідача.

Окрім того, суд вважає за доцільне зазначити, що згідно з частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Позивачка на підтвердження витрат на проведений ремонт надала копії рахунків на оплату, квитанцій, видаткових накладних, товарних чеків (а.с. 39 59, 173 - 184), однак позивачкою не наданий відповідний висновок експерта, виконаний на її замовлення у порядку ч. 1 ст. 106 ЦПК України, з якого можна б було встановити наявність відокремлюваних або невідокремлюваних поліпшень та пропорційне збільшення вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Стороно вимоги відшкодування сплачених боргів за житлово-комунальні послуги.

Позивачкою надано копію квитанції від 28.07.2021 про сплату ОСОБА_1 14028,18 грн., внеску за утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 185), квитанції № 0.0..1 про оплату ОСОБА_6 на користь КП «Теплоенерго» послуг за теплопостачання в сумі 45446,08 грн. (а.с. 186).

Отже, за квитанцією № 0.0..1 оплата послуг за теплопостачання на користь КП «Теплоенерго» в сумі 45446,08 грн. здійснена не позивачкою, а іншою особою - ОСОБА_6 , тому ці витрати суд взагалі не може узяти до уваги як витрати позивачки.

Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця. Так, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За умовами п. 1.4. договору купівлі - продажу від 20.07.2021, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на час укладання та підписання даного договору, будь-які заборгованості по сплаті за вжиті та використані комунальні послуги у відчужуваному нерухомому майні та/або заборгованості по сплаті податків чи інших платежів, які б стосувалися відчужуваного нерухомого майна та не були б доведені до відома покупця, відсутні.

Квитанція від 28.07.2021 про сплату ОСОБА_1 14028,18 грн. внеску за утримання будинку та прибудинкової території не містить відомостей про період заборгованості. Інших доказів, з яких можна було б встановити ким ця заборгованість накопичена і за який період - ОСОБА_2 , ОСОБА_9 або іншим проміжним власником у матеріалах справи немає.

Тому суд не може покласти відповідальність на продавця ОСОБА_2 за завдані йому збитки, за відсутності належних і допустимих доказів того, що ці збитки завдані саме внаслідок дій ОСОБА_2 .

Відтак, з`ясувавши обставини справи, суд вважає, що позивачкою не доведено належними засобами доказування правомірність заявленого позову в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації за сплачені борги за житлово-комунальні послуги. Тому у задоволення позову в цій частині також слід відмовити за недоведеністю.

Щодо судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 9864 грн. (розмір заявлених вимог 1166400 грн., розмір вимог, що підлягають задоволенню 986400 грн., розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 11664 грн. (11 664 грн. х 986 400 грн. : 1 166 400 грн. = 9864 грн.), а також витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. (а.с. 71).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про відшкодування вартості купівлі-продажу майна, стягнення компенсації та відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) завдані збитки у розмірі 986 400 (дев`ятсот вісімдесят шість тисяч чотириста) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 10 400 (десять тисяч чотириста) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовленій 03 лютого 2025 року.

Суддя О.С. Наумова