СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/32/25
ун. № 759/1386/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

стягувача ОСОБА_1

представника стягувача ОСОБА_3

державного виконавця Стужук К.В.

боржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. (м.Київ),

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. (м.Київ), у якій просить визнати неправомірними дії державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. (м.Київ), постанову про відкладення проведення виконавчих дій у виконавчому провадеженні № НОМЕР_1 визнати неправомірною та скасувати.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що 17.01.2025 року головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. (м.Київ) Стужук К.В. винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій. Вважає, що з таким висновком не можна погодитись, дії та рішення державного виконавця щодо відкладення проведення виконавчих дій не грунтуються на законі та не відповідають дійсним обставинам справи.

16.01.2025 року та 17.01.2025 року до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції було скеровано клопотання про проведення виконавчих дій. 17.01.2025 року головним державним виконавцем Стужук К.В. винесено постанову про відкладення проведення виконавчих дій з посиланням на ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження». Вважає, що скероване головним державним виконавцем Стужук К.В. подання про здійснення розшуку боржника ОСОБА_2 до Солом`янського районного суду м.Києва не є підставою та обставинами для відкладення проведення дій в силу положень ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження». Будь-яких клопотань про хворобу, відрядження, стихійне лихо від сторін виконавчого провадження до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства не надходило. Вважає, що належним способом усунення відповідних порушень та поновлення прав стягувача є зобов`язання виконавця провести виконавчі дії та вжити заходів примусового виконання рішення суду, у зв`язку з чим просить скаргу задовольнити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2025 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 27-28 т.7).

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 27.01.2025 року прийнято до провадження скаргу та витребувано завірену копію виконавчого провадження (а.с. 29 т.7).

03.02.2025 року до суду від Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У судовому засіданні заявник та її представник скаргу підтримали. Представник заявника просив скаргу задовольнити з підстав, зазначених в ній. Зазначили, що не почули підстав відкладення дій виконавця, адресою виконання дій є АДРЕСА_1, заяв від сторін про відкладення виконавчих дій до суду не надходило, тому постанова державного виконавця є безпідставною.

Державний виконавець Стужук К.В. у судовому засіданні пояснила, що боржник не проживає за зареєстрованим місцем проживання, у зв`язку з цим рішення не можливо виконати, виконавче провадження буде повернуто до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Боржник ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні скарги, оскільки повноваження органу, який здійснював виконання не має відповідної юрисдикції на вчинення дій у її районі. Наразі вона з дитиною у Солом`янському районі м.Києва не проживає, тому вважає що виконавче провадження має передатись до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за її зареєстрованим місцем проживання.

Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 129-1 Конституції України закріплено обов`язковість судових рішень до виконання на всій території України. Крім того, обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства передбачених п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені ЗУ «Про виконавче провадження».

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частини першої статті 18 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладається на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Згідно приписів статті 32 ЗУ "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Статтею 7 розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону, відповідно до якої за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що винесення постанови про відкладення проведення виконавчих дій є правом державного виконавця та в межах його повноважень і обумовлюється наданою йому законом дискрецією у прийнятті рішень, виходячи з фактичних обставин, що встановлені у кожному конкретному випадку при здійсненні примусових виконавчих дій.

Як встановлено при розгляді скарги, 25.10.2021 року Святошинським районним судом м.Києва видано виконавчий лист у справі № 759/1386/19 (а.с. 15-16 т.7).

17.01.2025 року представник стягувача ОСОБА_3 направив до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції клопотання про проведення виконавчих дій (а.с. 19-21 т. 7).

17.01.2025 року головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. винесена постанова про відкладення проведення виконавчих дій до 26.01.2025 року, у зв`язку з направленням до Солом`янського районного суду м.Києва подання про розшук боржника ОСОБА_2 (а.с. 25 т.7).

22.01.2025 року головний державний виконавець Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. звернулась до Солом`янського районного суду м.Києва з поданням про розшук боржника ОСОБА_2 , що підтверджується штампом про отримання (а.с.102-105).

27.01.2025 року головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стужук К.В. винесена постанова про відкладення проведення виконавчих дій до 05.02.2025 року, у зв`язку з направленням до Солом`янського районного суду м.Києва подання про розшук боржника ОСОБА_2. (109-110).

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 910/6104/21 викладений правовий висновок щодо застосування статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», який відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд має врахувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин:«8.37.Відповідно до положень статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову. 8.38. Аналіз положень наведеної норми дає підстави дійти висновку, що: по-перше, застосування цієї норми пов`язане з наявністю певних обставин та умов; по-друге, установлення та оцінювання таких обставин належить до повноважень державного виконавця і, які суд касаційної інстанції не може перебирати на себе».

Змістом скарги та її матеріалами не доведено, що користуючись наділеними повноваженнями та правами, державний виконавець діяв з недотриманням законодавства та поза межами наданих йому повноважень і без врахування інтересів в першу чергу малолітньої дитини.

Адже, згідно з частиною першою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає визначення найкращих інтересів дитини та передбачає, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А. В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року).

Також, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі від 07.12.2006 та від 27.02.1992 зазначається, що між інтересами (правами) дитини повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю повинні переважати над інтересами батьків.

Така обставина, як звернення державного виконавця з поданням про розшук боржника дійсно перешкоджала проведенню виконавчих дій за місцем вчинення виконавчих дій та є підставою для відкладення проведення виконавчих дій.

Отже, суд вважає, що постанова про відкладення проведення виконавчих дій винесена з дотриманням встановленого законом порядку, що дає суду підстави дійти висновку щодо законності та підставності дій державного виконавця у відповідності з чинним законодавством України.

Щодо зобов`язання визнати неправомірною та скасувати оскаржувану постанову про відкладення проведення виконавчих дій, як встановлено судом, постанова від 17.01.2025 року винесена державним виконавцем в межах його повноважень відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а отже підстави для зобов`язання її скасувати відсутні.

Також слід врахувати, що оскаржена постанова від 17.01.2025 року про відкладення проведення виконавчих дій до 26.01.2025 року вичерпала свою дію фактом її виконання.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).

Водночас, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Захист права - це використання передбачених законом способів (можливостей, інструментів) для поновлення свого порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час винесення постанови, яка оскаржується, державний виконавець Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Стужук К.В. діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, а тому суд вважає, що з боку державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Стужук К.В. права чи свободи заявника порушені не були, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні скарги.

Керуючись статтями 247, 258-260, 447-453 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Стужук К.В. залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ю.О. Твердохліб