Справа № 344/4779/24
Провадження № 22-ц/4808/65/25
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М. 03 жовтня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог:

В березні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 31 липня 1991 року по 08 грудня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти придбано житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 а відповідно.

Після розірвання шлюбу він проживав у спільному будинку по АДРЕСА_1 , по грудень 2023 року.

У другій половині 2023 року сторони вирішили продати будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0208 га з кадастровим номером :003:0140, що розташована по АДРЕСА_1 .

Однак згодом відповідачка без пояснення причини відмовилася продавати будинок та земельну ділянку і в березні 2024 року повідомила, що планує змінити замки до вхідних дверей у будинок, чинила йому перешкоди у доступі до будинку.

Сукупна вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки згідно договорів купівлі-продажу становить 308 886,00 грн.

Просив визнати за ним право власності на 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 132,3 кв.м. житловою площею 90,5 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0208 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровим номером :003:0140(а.с.1-7).

У квітні 2024 року відповідачка ОСОБА_1 подала зустрічний позов.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що технічні характеристики будинку та земельної ділянки не дозволяють провести реальний їх розподіл із облаштуванням двох окремих квартир та визначенням меж двох окремих земельних ділянок.

Не заперечує, що спірні будинок та земельна ділянка набуті сторонами під час шлюбу.

Зазначила, що після розірвання шлюбу саме вона залишилась проживати в будинку, а ОСОБА_2 на тривалий період виїхав за межі України до Італійської Республіки, а пізніше до Словаччини. За наявною в неї інформацією ОСОБА_2 має постійне місце проживання в Республіці Польща.

Позивач має вільний доступ до спірного будинковолодіння (повний комплект ключів), куди неодноразово приходив, користувався побутовою технікою, а також самовільно змінив замки у гаражному приміщенні, чим спричинив неможливість користування належним їй автомобілем.

На даний час ОСОБА_2 в будинку не проживає, його особисте майно складене у одному із приміщень будинку.

Не погоджується із посиланням ОСОБА_2 на те, що вона відмовилася продавати спільне майно. Після прийняття спільного рішення про його продаж, з невідомих для неї причин відповідач наполягав на продажі майна за значно заниженою ціною, що для неї є неприйнятним.

Оскільки вона бажає одноособово здійснювати право власності на будинок та земельну ділянку, пропонувала ОСОБА_2 грошову компенсацію за будинок та земельну ділянку, на що він не погодився, тому вона змушена була звернутись із зустрічним позовом.

Із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме: 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0208 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку житлового будинку загальною площею 132,3 кв.м, житловою площею 90,5 кв.м по АДРЕСА_1 з одночасним присудженням ОСОБА_2 грошової компенсації за його частку в спільному сумісному майні подружжя в сумі 880 915 грн 50 коп (а.с.69-75, 82-84).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.04.2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя об`єднано із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с.78-79).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0208 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0208 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1544 гривень 43 копійки.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя відмовлено (а.с.138-144).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а вимоги зустрічного позову не обґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити, оскільки немає умов та підстав для позбавлення ОСОБА_2 , його частки у спільному сумісному майні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вказавши, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Апелянт не погоджуюся з твердженням ОСОБА_2 про малозначність даної справи, оскільки сукупна вартість спірного будинку та земельної ділянки згідно правовстановлюючих документів складає 308 886 грн та вважає, що ОСОБА_2 помиляється при визначенні дійсної ринкової вартості майна, оскільки на даний час вона є значно вищою. Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна у вигляді індивідуального житлового будинку вартість будинку складає 1 750 133 грн, а половина відповідно 875 066 грн 50 коп та відповідно до звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки вартість земельної ділянки складає 11 698 грн, а половина відповідно 5 849 грн.

Апелянт вважає, що для правильного вирішення справи слід врахувати технічні характеристики будинку та земельної ділянки, які є такими, що їх реальний розподіл із облаштуванням двох окремих квартир та визначенням меж двох окремих земельних ділянок є неможливим.

Площа земельної ділянки становить 0,0208 га, а житлова площа будинку складає 90,5 кв.м. що, на думку апелянта, є незначним розміром, а їхня конфігурація такою, що унеможливлює спільне володіння та користування ними.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що явка ОСОБА_2 в судове засідання не є обов`язковою. Вважає такий висновок передчасним, оскільки в даній справі проведення грошової оцінки спірного майна та збільшення позовних вимог відбулося після подання ОСОБА_2 відзиву та клопотання про закриття провадження у справі. А після збільшення позовних вимог жодної заяви ОСОБА_2 із відмовою у отриманні грошової компенсації в розмірі 880 915 грн 50 коп. висловлено не було, як не було і з`ясовано його думку з цього питання, чим також допущено неповноту судового розгляду.

Апелянт вказує, що судом не з`ясовано думка ОСОБА_2 щодо неможливості подальшого спільного проживання і користування будинком, тому передчасним є висновок суду про необґрунтованість її вимоги щодо підстав позбавлення ОСОБА_2 його частки із присудженням йому грошової компенсації. Оскільки, на думку апелянта для припинення права співвласника на частину в праві спільної часткової власності достатньо однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав. Згоду співвласника на отримання вартості цієї частки ст. 365 ЦК України не передбачає.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд мав застосовувати положення ст.71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації.

Просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення про задоволення її позову (а.с.157-164).

Позиція інших учасників справи:

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає безпідставним твердження ОСОБА_1 про те, що між сторонами нібито було досягнуто домовленості про залишення спірного домоволодіння у її власності з отриманням ним грошової компенсації в розмірі 880915,50 грн. Таке твердження не відповідає дійсності, так як він категорично відмовляється від отримання будь-якої компенсації вартості його частки житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розміщений.

Суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 безпідставно посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 365 ЦК України, так як його частка у спірному домоволодінні, що перебуває у спільній сумісній власності, не є незначною, 1/2 частина будинку та земельної ділянки не є неподільними, доказів такого ОСОБА_1 не надано, таке питання не з`ясовувалось під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки питання про виділ частки в натурі не ставилось жодною із сторін спору.

ОСОБА_1 помилково вказує, що спільне володіння і користування будинком та земельною ділянкою не можливе, але нею не наведено та не надано доказів на підтвердження такого взагалі.

Разом з тим, припинення права власності на частку у спільному сумісному майні завдасть шкоди інтересам ОСОБА_2 як співвласнику, оскільки їхні частки є рівними, це домоволодіння придбано під час шлюбу і він має намір проживати у будинку. Тому, суд першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог правильно визнав за ним право на 1/2 частину спірного домоволодіння, врахувавши відмову від грошової компенсації.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Івано-Франківського міського суду від 03.10.2024 року залишити без змін (а.с.177-179).

Заяви (клопотання) учасників справи:

Особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду вимоги апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування:

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1991 року по 08 грудня 2018 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.10).

Сторони визнають, що під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.03.2015 року серії НАМ №844566, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. та зареєстрованого в реєстрі за №675 (а.с.11-12); земельна ділянка площею 0,0208 га., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:003:0140, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.03.2015 року серії НАМ №844567, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. та зареєстрованого в реєстрі за №678 (а.с.13-14).

Покупцем вказаного нерухомого майна була ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надавав свою письмову згоду на укладення договорів, що підтверджується копією заяви від 31.03.2015 року серії НАМ 844564, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Довгалюком Б.В. та зареєстрованої в реєстрі за №673 (а.с.15). В заяві зазначено, що ОСОБА_1 купує майно за спільні сімейні кошти.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим з подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя, такий висновок зроблено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в постанові від 03.06.2024 № 712/3590/22 (61-14297сво23).

Згідно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 369423049 від 12.03.2024 року), власником будинку та земельної ділянки станом на день звернення з позовом до суду є ОСОБА_1 (а.с.17-18).

Згідно звіту з незалежної оцінки майна у вигляді індивідуального житлового будинку ТОВ «Антан-Юг» від 22.05.2024 року, складеного на замовлення ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 вартість будинку складає 1 750 133 грн, а половина відповідно 875 066 грн 50 коп та на підставі звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки ТОВ «Антан-Юг» від 22.05.2024 року, складеного на замовлення ОСОБА_1 , вартість земельної ділянки складає 11 698 грн, а половина відповідно 5 849 грн (а.с.85-94, 95-101).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка за зустрічним позовом не надала належних доказів неможливості спільного користування майном та доказів того, що припинення права ОСОБА_2 на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що належні ОСОБА_2 1/2 частки спірного майна не можна вважати незначною часткою, оскільки їх частки є рівними, і він заперечує проти отримання компенсації вартості своєї частки та має намір проживати у будинку, мотивуючи тим, що іншого житла він не має.

Водночас Верховний Суд у своїх постановах кваліфікує частку співвласника як незначну, якщо вона становить такий розмір - 1/6, 5/24, 1/4. При цьому для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. У спірному випадку частки позивачки та відповідача за зустрічним позовом становлять по 1/2, тобто 50 % спільного майна. А умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 належними доказами не підтвердила існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до положень статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності ОСОБА_2 є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував,що ОСОБА_1 чітко висловила свою позицію щодо неможливості подальшого спільного проживання і користування будинком разом із ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що для припинення права співвласника на частину в праві спільної часткової власності достатньо однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, і що згоди співвласника на отримання вартості цієї частки ст. 365 ЦК України не передбачає, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Результат аналізу статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 зроблено висновок про те, що не зазначення у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з у рахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Також матеріали справи не містять доказів того, що спірне майно: житловий будинок ( АДРЕСА_1 ) та земельна ділянка площею 0,0208 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 не є неподільним, а також щодо неможливості виділу в натурі спірного майна.

Колегія суддів зауважує, що саме лише посилання апелянта у апеляційній скарзі на неподільність вказаного майна є лише припущенням, на підтвердження якого апелянтом не надано жодного належного доказу.

Крім того, не може бути підставою для скасування рішення суду і вартість будинковолодіння, якщо, навіть, вона і зазначена невірно, оскільки у власності обох сторін залишається по 1/2 будинковолодіння, тобто у них виникає право власності на ідеальні частки будинку і земельної ділянки, які по своїй вартості є рівними. Тому ця обставина жодним чином не порушує права апелянта.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням зазначеного суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частки у спірних об`єктах нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди його інтересам.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,375,381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.