Справа №487/9546/24
Провадження №2/487/677/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

05.02.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Кузьменко В.В.,

за участю секретаря судових засідань Рафальської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Південна товарна біржа про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності в зв`язку з втратою оригінала документа, що посвідчує право власності,

ВСТАНОВИВ:

29.10.2024 року ОСОБА_6 звернулись до суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Південна товарна біржа про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності в зв`язку з втратою оригінала документа, що посвідчує право власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.02.1998 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені свого ОСОБА_5 на Південній товарній біржі було укладено договір №8267 купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 /ОЦ від 19.08.1996, зареєстрованого в МБТІ 23.10.1996 року за № НОМЕР_2 . Згідно умов зазначеного договору, покупець зобов`язався прийняти вказане домоволодіння та сплатити продавцю обумовлену договором суму, а продавець у свою чергу передати її покупцю. Свої зобов`язання за договором покупець виконав повністю та зареєстрував даний договір купівлі-продажу №8267 в КП "Миколаївське МБТІ. Однак, в стравні 1998 року позивач втратив оригінал договору купівлі-продажу, після чого звернувся до товарної біржі де ним було отримано дублікат договору купівлі-продажу, який позивач і зареєстрував в КП ММБТІ за реєстровим 18255 від 04.05.1998 року. З моменту укладання угоди позивач оселився у вищевказані квартирі з родиною, зареєстрував також своє місце реєстрації за вказаною адресою з 02.07.1998 року.

Відповідно до довідки ММБТІ №2-8839 від 16.10.2024 року, станом на 28.12.2012 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі дублікату договору №8267 купівлі-продажу від 20.02.1998 року, виданого Південною товарною біржею 04.05.1998, зареєстрованого в КП ММБТІ 19.05.1998 №18255.

У жовтні 2024 оку позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою укладення договору дарування, але йому було відмовлено у посвідчені угоди, оскільки договір був укладений на біржі, наданий дублікат договору купівлі-продажу.

Оскільки, на час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами, угода не була належним чином нотаріально посвідчена. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів в 2001 році і на даний час. Позивач змушений звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх прав.

30.10.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження по даній справі та розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.01.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу по справі.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду були повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій просили справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що 20.02.1998 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені свого ОСОБА_5 на Південній товарній біржі було укладено договір №8267 купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 /ОЦ від 19.08.1996, зареєстрованого в МБТІ 23.10.1996 року за № НОМЕР_2 . Згідно умов зазначеного договору, покупець зобов`язався прийняти вказане домоволодіння та сплатити продавцю обумовлену договором суму, а продавець у свою чергу передати її покупцю. Свої зобов`язання за договором покупець виконав повністю та зареєстрував даний договір купівлі-продажу №8267 в КП "Миколаївське МБТІ. Однак, в стравні 1998 року позивач втратив оригінал договору купівлі-продажу, після чого звернувся до товарної біржі де ним було отримано дублікат договору купівлі-продажу, який позивач і зареєстрував в КП ММБТІ за реєстровим 18255 від 04.05.1998 року. З моменту укладання угоди позивач оселився у вищевказані квартирі з родиною, зареєстрував також своє місце реєстрації за вказаною адресою з 02.07.1998 року.

Відповідно до довідки ММБТІ №2-8839 від 16.10.2024 року, станом на 28.12.2012 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі дублікату договору №8267 купівлі-продажу від 20.02.1998 року, виданого Південною товарною біржею 04.05.1998, зареєстрованого в КП ММБТІ 19.05.1998 №18255.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі -продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст.227ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст.47ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 47, 48, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Південна товарна біржа про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності в зв`язку з втратою оригінала документа, що посвідчує право власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу №8267, укладений 20.02.1988 року на Південній товарній біржі, а саме квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючим від свого імені та від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_3 діючою від свого імені та від імені ОСОБА_5 - дійсним.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 у зв`язку з втратою документу, що посвідчує право власності.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В.Кузьменко