Справа № 465/6428/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С. М.
Провадження № 22-ц/811/3342/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої з вини особи внаслідок залиття квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої з вини особи внаслідок залиття квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 20 серпня 2020 року близько 20 годин в квартирі АДРЕСА_1 почала протікати стеля в коридорі, ванній кімнаті та на кухні.

Вказувала, що ОСОБА_4 піднялась до сусідів з метою з`ясування чи все добре, але не відкриваючи там дверей відповіли, що все добре та нічого не тече.

Зазначала, що у зв`язку з тим, що вже був пізній час і неможливість виклику майстрів обслуговуючого ЛКП, було зроблено дзвінок на «гарячу лінію» Львівської міської ради (15-80) із одночасним дублюванням у відповідному мобільному додатку.

Покликалась на те, що через деякий час прибули майстри Львівської міської ради і піднявшись поверхом вище, їм відкрили двері і з`ясували, що причиною залиття був акваріум мешканців квартири АДРЕСА_2 і наступного дня, 21 серпня 2020 року комісія ЛКП «Затишне» склала відповідний акт.

Вважала, що крім матеріальної шкоди відшкодуванню також підлягає і моральна, яка полягає у підлій і нахабній поведінці відповідача, яка не тільки не забажала самостійно відшкодовувати шкоду, не запитала, що вона могла би зробити, але за три роки навіть не вибачилась.

Просила стягнути зі ОСОБА_2 на її користь 140 000 гривень матеріальної шкоди та 100 000 моральної шкоди.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої з вини особи внаслідок залиття квартири відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд при дослідженні доказів припустився надмірного формалізму, а саме безпідставно визнав неналежним доказом акт складений ЛКП «Вулецьке» 21 серпня 2020 року, в якому вказано що комісія в складі майстрів дільниць ЛКП «Вулецьке» з виходом на місце обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет залиття.

Вказує, що при обстеженні було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_3 даного будинку залита в v коридорі стеля та стіна яка межує з кухнею, кут на кухні та підлога в коридорі. Залиття відбулося 20.08.2020 року близько 20-00 год. з квартири АДРЕСА_4 яка розташована вище поверхом і причиною залиття зі слів власниці квартири АДРЕСА_4 був перелив води з акваріума.

Стверджує, що суд безпідставно визнав акт складений ЛКП «Вулецьке» 21 серпня 2020 року неналежним доказом, оскільки акт складений ЛКП «Вулецьке» 21 серпня 2020 року містить інформацію щодо предмета доказування, наданий на підтвердження позовних вимог, і є таким, що стосується предмета доказування, і таким чином є належним доказом.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 21 серпня 2020 року ЛКП «Вулецьке» складено акт, в якому вказано що комісія в складі майстрів дільниць ЛКП «Вулецьке» з виходом на місце обстеження квартири АДРЕСА_1 на предмет залиття.

При обстеженні було виявлено, що в квартирі АДРЕСА_3 даного будинку залита в коридорі стеля та стіна яка межує з кухнею, кут на кухні та підлога в коридорі. Залиття відбулося 20 серпня 2020 року близько 20-00 год. з квартири АДРЕСА_4 яка розташована вище поверхом. Причиною залиття зі слів власниці квартири АДРЕСА_4 був перелив води з акваріума.

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207 (далі - Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку № 4 до цих Правил та роз`ясненнях Міністерства з питань житлово-комунального господарства України щодо ремонту квартири після залиття (лист від 29.12.2009 р. № 12/20-11-1975) зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Як вбачається з акту ЛКП «Вулецьке» від 21 серпня 2020 року, який був наданий позивачем як доказ на підтвердження своїх вимог,

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що акт ЛКП «Вулецьке» від 21 серпня 2020 року, який був наданий позивачем як доказ на підтвердження своїх вимог є неналежним та недопустимим доказом, так як його складено всупереч вимогам чинного законодавства і ним не підтверджуються причини залиття квартири позивача та вина відповідачів у цьому залитті, оскількитакий складено без участі власника (наймача, орендаря) квартири АДРЕСА_2 , та даний акт не містить підписів власників квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 щодо його ознайомлення, також в акті не вказано завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість). Також позивачкою не складено дефектний акт та не визначено розмір заподіяної шкоди.

Крім цього судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що в акті зазначена причина залиття зі слів власниці квартири АДРЕСА_4 , тобто вказана причина є припущенням і не може вважатися достовірною.

Крім того, в акті відсутній висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Інших доказів, які б доводили вину ОСОБА_2 у залитті квартири позивача та причину залиття квартири з вини відповідача чи належного обґрунтування із посиланням на докази визначення матеріальної шкоди у розмірі 140 000,00 грн. ОСОБА_1 не надала.

За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що акт про залиття від 21 серпня 2020 року не відповідає формі, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76 Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини відповідача у залитті квартири 21 серпня 2020 року та заподіянні матеріальної та моральної шкоди позивачу, оскільки належні докази, які б підтверджували її вину, суду не надано. Неналежно складений акт про залиття квартири є недопустимим доказом та не може бути прийнятий судом.

Вказана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі №2-1974/11, від 10 травня 2018 року в справі №465/2120/14-ц, в постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017р. № 6-2125цс16.

Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надав рекомендації, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина.

Отже, позивач зобов`язана надати суду докази у підтвердження завданої їй шкоди, а відповідач повинна довести, що дана шкода була завдана не з її вини.

За вказаних обставин, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують завдану шкоду внаслідок залиття квартири у розмірі 140 000 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не могла обґрунтувати з яких критеріїв вона виходила, визначаючи розмір матеріальної та моральної шкоди.

Частинами 1,2 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

За вказаних обставин, враховуючи, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів неправомірних дій ОСОБА_2 щодо залиття належної їй квартири, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди відсутні.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Таким чином, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоду (завдавача шкоди). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичний або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позові про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.п. 5, 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки завдання позивачу матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача не доведено, підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.