справа № 619/8984/24
провадження № 2/619/225/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

секретаря судового засідання Булах С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Так, в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 підтримала та просила задовольнити раніше подане нею клопотання про залишення без розгляду позовної заяви. В обґрунтування клопотання посилалася на те, що позовна заява підписана представником позивача, адвокатом Мироненко С.М., проте в додатках міститься договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01.11.2024, де не міститься повноважень щодо підпису позовної заяви.

Представник позивача, Мироненко С.М., у судовому засіданні проти клопотання заперечувала, зазначивши, що має законні повноваження на представництво інтересів свого клієнта та підписання позовної заяви від його імені.

Вислухавши клопотання та думку присутніх осіб, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Так, пунктом 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України встановлено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представництво за своєю природою це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

За правовою позицією ВС, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №П/9901/736/18 (провадження №11-989заі18), в постановах Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі №428/3851/19, від 12 липня 2021 року у справі №750/7902/20-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, за змістом частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само про умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (ст. 400-1 КК України). Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис).

Так, позовна заява ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів підписана представником адвокатом Мироненко С.М.

До позовної заяви додано ордер адвоката Мироненко С.М. на представництво інтересів ОСОБА_3 та копія договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року б/н.

Упункті 1.1. договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01 листопада 2024 року, укладеного між адвокатом Мироненко С.М. та ОСОБА_3 зазначено: адвокат приймає доручення від клієнта здійснити на умовах, визначених договором, представництво інтересів ОСОБА_3 при досудовій підготовці та при розгляді цивільної справи в суді першої інстанції про стягнення суми боргу по сплаті аліментів-пені, та зменшення розміру аліментів, як стороні у справі, згідно діючого ЦПК України.

Згідно пункту 1.3. договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01 листопада 2024 року, для виконання договору клієнт надає адвокату права: представляти його інтереси в усіх органах державної, комунальної, приватної власності, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати відзив на позовну заяву, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань , які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань , доводів і міркувань інших осіб , знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом.

Як вбачається з ордеру Серія АХ №1217977 на надання правничої допомоги Рибалко О.Л., який сформований на підставі договору про надання правничої допомоги б/н від 01 листопада 2024 року та поданий разом із позовом, зазначено, що договором про надання правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються.

У ході судового розгляду клопотання судом було встановлено, що повноваження представника позивача як адвоката, який подав до суду позовну заяву підтверджуються належними та допустимими доказами, а саме: ордером та договором про надання правової допомоги, укладеним між позивачем та адвокатом Мироненко С.М.

Таким чином, у матеріалах справи наявні достатні докази, якими підтверджується наявність у адвоката Мироненко С.М. повноважень на представництво ОСОБА_3 , у тому числі правом підписання позовної заяви.

Тобто позов подано до суду особою, яка має повноваження на ведення справи у суді та у суду відсутні підстави ставити під сумнів статус представника позивача як адвоката.

Крім того, матеріали справи містять власноручно написану заяву ОСОБА_3 від 16.12.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 просить справу за її позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів призначену до розгляду у спрощеному провадженні проводити в її відсутність та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд звертає увагу, що у судовій практиці добросовісність, з одного боку, розглядається як фундаментальна засада цивільного судочинства (принцип), з іншого як стандарт певної поведінки, і, серед іншого, добросовісність розглядається через такий аспект, як належне здійснення цивільних процесуальних прав та обов`язків. Існує чотири складові цього принципу: заборона зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2, частини першої статті 44 ЦПК України); вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків (частина перша статті 44 ЦПК України); процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium); заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей).

Поряд з цим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 04 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Також ЄСПЛ зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення ЄСПЛ у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №11-989заі18) згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України з підстав, порушених представником відповідача, ОСОБА_2 у заяві про залишення позову без розгляду. Тому у задоволенні заяви представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 44, 257, 258-261 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 14.02.2025.

Суддя Л. В. Калиновська