ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1439/25 Справа № 176/2430/24 Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він має стаж роботи на Смолінській шахті ДП «СхідГЗК» майже 16 років 6 місяців за професіями з особливо важкими особливо шкідливими підземними умовами праці по списку №1.

10 січня 2024 року його було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи за п.2 ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних йому коштів, сум заробітної плати, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України, остаточний розрахунок по заробітній платі відповідачем проведено лише 19 червня 2024 року.

Враховуючи, що остаточний розрахунок відповідачем проведено 19 червня 2024 року, вважає, що строки звернення до суду з даним позовом ним дотримано.

Згідно довідки Смолінської шахти ДП «СхідГЗК» від 09 вересня 2024 року №18-30/1153, середній місячний заробіток, обчислений за два місяці відповідно Порядку, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, становить 16666,61 грн, середньоденний 877,19 грн.

Зазначає, що на його думку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 січня 2024 року по 18 червня 2024 року, тобто 115 робочих днів становить 100876,85 грн з розрахунку: 877,19 х 115 = 100876,85 грн.

Вважає, що оскільки відповідач несвоєчасно провів повний розрахунок, а тому він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з ДП «СхідГЗК» за період з 11 січня 2024 року по 18 червня 2024 року у розмірі 99999,66 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1200,66 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, оскільки затримка виплати заробітної плати складає 114 робочих днів за період з наступного робочого дня після звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 11 січня 2024 року по 18 червня 2024 року у розмірі 99999,66 грн (877,19 грн/день х 114 робочих дні).

Не погодившись з таким рішення суду, ДП «СхідГЗК» звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнутого середнього заробітку до 15000,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що визначена судом до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує суму заборгованості та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, не відповідає вимогам справедливості та співмірності, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 22 червня 2007 року по 10 січня 2024 року ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК».

На підставі наказу №21 о/с від 10 січня 2024 року, ОСОБА_1 був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, п.2 ст.40 КЗпП України.

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 червня 2024 року по 30 червня 2024 року вбачається, що 19 червня 2024 року було виплачено залишок заборгованості по заробітній платі у розмірі 60081,25 грн.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки ДП «СхідГЗК» №18-30/1153 від 09 вересня 2024 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 877,19 грн.

Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону №3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ч.1 ст.123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається з виписки по рахунку, остаточний розрахунок зі ОСОБА_1 відбувся 19 червня 2024 року. Із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся 11 вересня 2024 року, тобто в тримісячний строк з дня, коли ДП «Схід ГЗК» фактично розрахувалось з ним. Таким чином, тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем не порушений.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 8 даного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 січня 2024 року по 18 червня 2024 року (115 робочих днів) у розмірі 100876,85 грн. з розрахунку: 877,19 х 115 = 100876,85 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що затримка виплати заробітної плати складає саме 114 робочих днів за період з наступного робочого дня після звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 11 січня 2024 року по 18 червня 2024 року.

Із наданої позивачем довідки про доходи №18-30/1153 від 09 вересня 2024 року, виданої ДП «СхідГЗК» вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 877,19 грн.

Отже, середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2024 року по 18 червня 2024 року становить 114 робочих дні та складає складає 99 999,66 грн. (877,19 грн/день х 114 робочих дні).

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, оскільки суд вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, вірно визначив початок періоду стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача, а саме, з 11 січня 2024 року, тобто за період з наступного робочого дня після звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями ст. 117 КЗпП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та добросовісності, що не суперечить висновкам Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні є завищеним, колегія суддів вважає безпідставною, оскільки у разі порушення роботодавцем положень ч.1 ст.116 КЗпП, стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні направлене на компенсування працівникові несвоєчасність фактично виплачених коштів роботодавцем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна