Провадження № 2/638/2131/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2025 року м. Харків

Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, в обґрунтування якого зазначив, що перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 11.08.1990. Під час перебування у шлюбі позивач спільно з ОСОБА_2 придбав автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за позивачем. Автомобіль був придбаний за кредитні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки кредитний договір був укладений за взаємною згодою подружжя та в інтересах сім`ї.

В подальшому кредитні зобов`язання по Кредитному договору перед AT «УкрСиббанк» не були своєчасно виконані, існувала заборгованість по сплаті кредиту, було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Під час примусового виконання рішення суду у ВП № 53975383 були винесені постанови 22.05.2017 про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та про розшук майна, а саме автомобілю NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Постановою державного виконавця від 21.02.2019 ВП № 53975383 відносно боржника ОСОБА_1 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі згідно заяви стягувана AT «УкрСиббанк». Однак, наявність зазначених виконавчих проваджень та прийняття у ВП №53975383 були винесені постанови 22.05.2017 про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та про розшук майна, а саме автомобілю NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , вплинули на прийняття рішення позивачем та ОСОБА_2 про укладання в подальшому оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу.

01.09.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу № 6448/20/004215 транспортного засобу автомобілю NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 . Договір оформлено Богодухівською філією ТОВ «ТРАНС-КОМ ПЛЮС». На підставі договору право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Фактично подружні відносини між позивачем та відповідачем остаточно припинились 22.09.2021, а за твердженням відповідача фактичні подружні відносини припинились 19.11.2021. Позивач зазначає, що відповідач з метою запобігання можливого поділу фактично спільної сумісної власності подружжя - автомобілю NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску. VIN код НОМЕР_1 , 31.12.2021 продала зазначений транспортний засіб на підставі договору купівлі-продажу 0055812/2021, оформленому TOB «М.К-СЕРВІС- ГРУП» 31.12.2021 ОСОБА_3 за 269800,00 грн. Про обставини продажу автомобілю позивачу відповідач не повідомляла, вчинила зазначені дії без його згоди. Грошові кошти від продажу автомобіля позивач не отримував і вони не були використані в інтересах та на потреби сім`ї, оскільки на той час фактичні шлюбні відносини були повністю припинені.

Позивач зазначає, що він звертався до суду з позовом про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, проте рішенням суду від 28.08.2024 у справі №638/10414/23 у задоволенні позовних вимог відмовлено, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту. При цьому, суд дійшов висновку, що внаслідок укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № 6448/20/004215 від 01.09.2020 транспортного засобу - автомобілю NISSAN, модель X-TRAJL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , правовий режим даного майна не змінився, автомобіль залишився спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя у праві власності на це майно є рівними.

Посилаючись на те, що відповідач 31.12.2021 здійснила відчуження придбаного подружжям під час шлюбу автомобілю без згоди чоловіка та не в інтересах сім`ї, позивач вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості належної йому 1/2 частки автомобіля у розмірі, виходячи з ринкової вартості автомобіля, встановленої висновком про визначення ринкової вартості майна на час розгляду справи у суді.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , у розмірі 199096,50 грн.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , просила у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки ОСОБА_1 здійснив відчуження своєї частки (без її виділення, як це допускається ч. 2 ст. 64 СК) у спільній сумісній власності на автомобіль, режим спільної сумісної власності на таке майно припинився та автомобіль перейшов у особисту приватну власність ОСОБА_2 . Висновок суду у рішенні суду від 28.08.2024 у справі №638/10414/23 не має преюдиційного значення та не є обов`язковим у цій справі. Відповідач зазначає, що метою укладення договору для ОСОБА_2 було припинення режиму спільної сумісної власності та набуття права особистої приватної власності на спірний автомобіль яким ОСОБА_2 відкрито користувалася, розпоряджалася та здійснювала обслуговування та поточний ремонт у місті Харкові більше року, тоді як позивач працював у місті Києві та постійно мешкав за адресою, зазначеною у позовній заяві, автомобілем не користувався, обслуговування та утримання, як це було б необхідно у разі збереження спільної сумісної власності, не здійснював. В силу норм статті 328 ЦК України, презюмується правомірність набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний автомобіль та вказана презумпція доводами та доказами позивача не спростована. Рішенням суду, яке набрало законної сили, позивачу відмовлено у задоволенні вимоги про визнання цього договору недійсним.

Відповідач зазначає, що збереження режиму спільної сумісної власності, про що зазначає позивач у позові, суперечить не тільки змісту ст. 64 СК, але й принципу розумності (ст. 3 ЦК), оскільки в такому разі - відчуження частки (без її виділу) одного з подружжя у спільній сумісній власності одночасно має своїм правовим наслідком набуття цим з подружжя, хто здійснив таке відчуження - відчуженої (чи якоїсь іншої) частки у спільній сумісній власності. Таким чином перетворюючи режим спільної сумісної власності, фактично, на безстрокове обтяження прав власника, - того з подружжя який за договором між подружжям набув право на частку іншого з подружжя - на користь того з подружжя, хто вже не є співвласником, але чомусь повинен, зберігати усі правомочності співвласника. Такий підхід суперечить принципу свободи договору, який також конкретизований у сімейному праві як можливість подружжя врегулювати свої відносини за домовленістю (договором).

Розуміння відчуження спільної сумісної власності одним із подружжя на користь іншого лише як «зміну титульного власника у правовстановлюючих документах» не узгоджується із актуальною сталою правовою позицією Верховного Суду, адже право власності виникає не в силу видачі свідоцтва про реєстрацію ТЗ та реєстрацію цього факту у відповідних реєстрах, а в силу укладення правочину, який підтверджує набуття права власності. У випадку, якщо після відчуження частки у праві спільної сумісної власності одним із подружжя, він все одно залишається співвласником, та матиме змогу спочатку отримати належну компенсацію власної частки у спільній сумісній власності на умовах договору купівлі-продажу, укладеного із іншим з подружжя, а вдруге, як у даному випадку намагатиметься отримати у якості компенсації за «частку» у «спільній сумісній» власності така конструкція не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, п. 6. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Відповідач зазначає, що доводи позивача про те, що вищевказаний автомобіль був «фактично спільною» власністю на момент його відчуження ОСОБА_2 є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи, а також висунутим позивачем вимогам про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 6448/20/004215 від 01.09.2020 року, у задоволенні яких відмовлено судом. Таким чином, цей правочин є правомірним та породжує відповідні права, у даному випадку, - право особистої приватної власності ОСОБА_2 на спірний автомобіль.На момент продажу ОСОБА_2 відкрито володіла як одноосібний власник та користувалася вказаним майном понад 1 рік та 3 місяці та жодних претензій чи вимог про повернення автомобілю чи то сплату будь-яких грошових коштів від позивача не отримувала. Зазначений вище транспортний засіб перестав бути спільною сумісною власністю подружжя та став належати ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі укладеного із ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, а тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача 1/2 частини його вартості, оскільки ця частина вже йому не належала. Відповідач просила врахувати при розгляді справи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі справа № 539/1988/17.

Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 15 січня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід головуючої судді Латки І.П. від розгляду цивільної справи.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Зазначили, що в регіональному сервісному центрі договір купівлі-продажу спірного автомобілю, укладений між сторонами по справі, відсутній; фактично - це була перереєстрація авто на нового власника, грошові кошти не передавались, автомобіль залишався у спільній сумісній власності подружжя.

Представник відповідача Колесніков А.Г. просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Сторони в судове засідання не з`явилися, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Враховуючи, що інтереси сторін в судовому засідання представляють представники, суд вважав за можливе провести розгляд справи за відсутністю сторін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11.08.1990 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданим Пісочинською селищною радою Харківської області 11.08.1990, актовий запис № 55 від 11.08.1990.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15.09.2022 по справі №535/879/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Під час перебування у шлюбі, а саме 06 червня 2008 року, за ОСОБА_1 , на підставі Довідки-рахунку ЦБР309778, оформленої «АВТОЦЕНТР ГОЛОСІЇВСЬКИЙ» 28.05.2008 року, було зареєстровано право власності на автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Харківській області від 14 жовтня 2022 року № 31/20-1451.

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Харківській області від 14 жовтня 2022 року № 31/20-1451 встановлено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру МВС транспортний засіб - автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , у період з 02 вересня 2020 року до 31 грудня 2021 року був зареєстрований в ТСЦ № 6341 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області на праві власності за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу № 6448/20/004215 транспортного засобу автомобілю NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , який оформлено Богодухівською філією ТОВ «ТРАНС-КОМ ПЛЮС».

З 03.06.2008 до 31.12.2021 автомобіль було зареєстровано на ім`я громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 . Підставою проведення реєстраційних дій у ВРЕВ ДАІ 6301 ГУМВС в Харківській області була Довідка-рахунок НОМЕР_5 оформлена «АВТОЦЕНТР ГОЛОСІЇВСЬКИЙ» 28.05.2008.

31 грудня 2021 року транспортний засіб було перереєстровано в ТСЦ № 6350 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області на підставі договору купівлі-продажу 055812/2021, оформленому ТОВ «М.К-СЕРВІС-ГРУП» 31.12.2021 на ім`я громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідно Звіту про визначення ринкової вартості майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , ринкова вартість автомобіля NISSAN, модель X- TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , станом на 30.10.2024 складає 398 193,00 грн.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, яка є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а також підстави його набуття, визначено у ст. 57 СК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, положення ст. 60, 63 СК України свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц).

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 обговоривши питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, вказала що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором ((див. п. 8.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 2, 4 ст. 65 СК України).

Отже, обов`язковою умовою для визнання правочину таким, що він укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і створює обов`язки для другого із сім`ї, є встановлення тієї обставини, чи було використано майно, одержане за договором, в інтересах сім`ї.

У справі, що розглядається, встановлено, що спірний автомобіль вперше був придбаний та зареєстрований за ОСОБА_1 у 2008 році, тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі, тобто на це майно поширювався режим спільної сумісної власності подружжя. В подальшому у вересні 2020 року проведено реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_2 . Підставою проведення перереєстрації права власності на автомобіль за відповідачем був договір купівлі-продажу, укладений між сторонами по справі.

З огляду на викладене, враховуючи, що як на час придбання автомобіля у 2008 році, так і на час перереєстрації права власності на автомобіль за відповідачем у 2020 році, сторони перебували у шлюбі, тому суд дійшов до висновку, що правовий режим майна весь час залишався незмінним, автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя.

Доводи сторони відповідача про те, що автомобіль з вересня 2020 року перебував у особистій приватній власності ОСОБА_2 , ґрунтуються на припущеннях, оскільки доказів того, що відповідач набула автомобіль з підстав, визначених у ст. 57 СК України, відповідачем не надано.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 , укладаючи у вересні 2020 року з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, відчужив належну йому частку у праві спільної сумісної власності без виділу частки в натурі в порядку ч. 2 ст. 64 СК України, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідного договору купівлі-продажу між сторонами, в якому було б зазначено, що ОСОБА_1 відчужує належну йому частку у праві спільної сумісної власності саме в порядку ч. 2 ст. 64 СК України, стороною відповідача не надано, клопотань про витребування цього доказу в порядку ст. 84 ЦПК України відповідач не заявляла.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що з укладенням між сторонами у вересні 2020 року договору купівлі-продажу автомобіля право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль припинилося і він перейшов у особисту приватну власність ОСОБА_2 .

Крім того, доводи сторони відповідача про припинення права спільної сумісної власності на автомобіль у вересні 2020 року спростовуються змістом відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Харківській області від 14 жовтня 2022 року № 31/20-1451, в якій зазначено, що автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_1 з 03.06.2008 до 31.12.2021, тобто до його відчуження на користь ОСОБА_3 .

З огляду на фактичні обставини справи, застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 64 СК України є безпідставним.

Правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі справа № 539/1988/17, на який посилався відповідач у відзиві, не може бути застосований у цій справі, оскільки він висловлений Верховним Судом у справі щодо інших правовідносин, які не пов`язані з вирішенням спору про поділ майна подружжя, не враховує принцип змагальності у спорах про поділ майна подружжя.

Як встановлено судом, 31 грудня 2021 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем, відчужила спірний автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль підтверджена рішенням суду у цивільній справі № 638/10414/23, яке набрало законної сили.

Як зазначалось вище, зі змісту ст. 65 СК України вбачається, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, проте для укладення одним із подружжя договорів, який потребує державної реєстрації, або щодо цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Обов`язковою умовою для визнання правочину таким, що він укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і створює обов`язки для другого із сім`ї, є встановлення тієї обставини, чи було використано майно, одержане за договором, в інтересах сім`ї.

У справі, що розглядається, встановлено, що відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_3 відбулося під час перебування сторін у шлюбі. Проте доказів того, що ОСОБА_2 повідомляла ОСОБА_1 та отримала його письмову згоду на укладення правочину щодо автомобіля, матеріали справи не містять. Вирішуючи питання, чи було вчинено правочин в інтересах сім`ї, суд враховує, що як зазначає позивач і не заперечує відповідач, фактично подружні стосунки між сторонами припинилися у вересні-листопаді 2021 року. Тобто, на час продажу спірного автомобіля 31.12.2021 сторони не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, а тому презумпція того, що ОСОБА_2 використала майно, одержане за договором, в інтересах сім`ї, спростована фактичними обставинами справи. Таким чином, обставини того, що правочин було вчинено в інтересах сім`ї, підлягають доказуванню на загальних підставах з дотримання принципів змагальності та диспозитивності.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_2 не навела доводів та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що правочин було вчинено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за договором купівлі-продажу від 31.12.2021 року, було витрачено нею в інтересах сім`ї. Навпаки, сторона відповідача у відзиві наголошувала на тому, що ОСОБА_2 , вважаючи себе одноосібним власником автомобіля на праві особистої приватної власності, розпорядилася автомобілем на власний розсуд.

Доводи відповідача про те, що метою укладення договору для ОСОБА_2 було припинення режиму спільної сумісної власності та набуття права особистої приватної власності на спірний автомобіль, ґрунтуються на припущеннях.

Доводи відповідача про те, що в силу норм статті 328 ЦК України, презюмується правомірність набуття ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний автомобіль, є неприйнятними з огляду на чинне законодавство, оскільки така презумпція у ст. 328 ЦК України не закріплена.

Доводи відповідача про те, що вона відкрито користувалася, розпоряджалася та здійснювала обслуговування та поточний ремонт у місті Харкові більше року, тоді як позивач працював у місті Києві та автомобілем не користувався, не стосуються предмету розгляду, оскільки фактичне використання спільного сумісного майна одним з подружжя не припиняє право власності іншого з подружжя на це майно.

Решта доводів сторони відповідача є явно необґрунтованим та неприйнятним, як з огляду на законодавство, та і з огляду на усталену судову практику.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 141/301/16-ц щодо тотожних правовідносин, у разі, якщо один з подружжя розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Підсумовуючи, суд зазначає, що під час розгляду справи встановлено, що:

- сторони придбали автомобіль марки NISSAN, модель X- TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі у 2008 році,

- автомобіль постійно перебував у спільній сумісній власності подружжя з травня 2008 року до 31 грудня 2021 року,

- відповідач розпорядилася цим спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та згоди ОСОБА_1 ,

- докази того, що одержане за цим договором майно було використане в інтересах сім`ї, відсутні.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, положення закону та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації, судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, відповідно до якого виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи.

Відповідно до Звіту про визначення ринкової вартості майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість спірного автомобіля складає 398193,00 грн. Таким чином, половина вартості автомобіля складає 199096,50 грн.

З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та стягує з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , у розмірі 199096,50 грн.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1990,97 грн.

Керуючись ст. 4, 10, 12-13, 79-81, 89, 141, 259, 263-265, 267-268, 353, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2008 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , у розмірі 199096,50 грн (сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`яносто шість гривень 50 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1990,97 грн (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто гривень 97 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 17 лютого 2025 року.

Суддя І.П. Латка