Ухвала

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 753/18861/23

провадження № 61-1422ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна», Метро Кеш енд Керрі Україна ТЦ № 32 про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Метро Кеш Енд Кері Україна» (далі - ТОВ «Метро Кеш Енд Кері Україна»), Метро Кеш енд Керрі Україна торгівельний цент № 32 (далі - ТЦ Метро № 32) про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 21 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 прибув до торгівельного центру Метро № 32, що розташований за адресою: Україна, 62341, Харківська обл., смт. Мала Данилівка, вулиця Кільцевий шлях, 8, щоб здійснити купівлю продуктів харчування та подарунків близьким. Почав сканувати товар, однак робота каси самообслуговування була зупинена робітниками ТЦ Метро № 32. Отже, працівники ТЦ Метро № 32 повністю та беззастережно відмовили позивачу 21 грудня 2021 року в продажу всіх товарів та викликали поліцію.

Викликані ними співробітники поліції не представилися належним чином: пред`явили тільки «спеціальні жетони», не зняли маски, щоб він міг побачити їх обличчя та не пред`явили йому для огляду службових посвідчень, довіреностей, та будь-яких інших документів для підтвердження їх осіб та законності здійснюваних ними дій, а тому позивач повідомив працівникам поліції, що йому не потрібні їх послуги і будь-яких персональних даних він їм не надасть.

ОСОБА_1 зазначав, що після подій, що стались 21 грудня 2021 року, він отримав поштою постанову ГАБ № 501487 у справі про адміністративне правопорушення від 21 грудня 2021 року, направлену відділом поліції № 3 ТУ НП в Харківській області, якою його визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення: порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами. Постановою було накладено на нього стягнення у виді штрафу. Ознайомившись зі змістом цієї постанови, позивач зробив висновок про те, що вона не відповідає дійснім обставинам справи, складена всупереч положень чинного законодавства України та відомостей, зокрема, і персональні даних, вказаних у постанові, що були встановлені невідомим шляхом, оскільки він жодних документів співробітникам поліції не надавав.

Оскільки позивач отримав на своє ім`я і за адресою мешкання (поштою) постанову ГАБ № 501487 від 21 грудня 2021 року, то він дійшов висновку про те, що працівниками ТЦ Метро було розкрито його персональні дані працівникам поліції, оскільки його особу ідентифікували.

Такі дії співробітників ТЦ Метро № 32 щодо передачі його персональних даних співробітникам поліції позивач вважав безпідставними, незаконними, такими, що вчинені з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та норм міжнародного права.

З приводу отриманої постанови позивач зазначав, що він оскаржив постанову до Дергачівського районного суду Харківської області, а також звернувся до відповідачів зі зверненнями стосовно того, чи надавали працівники ТЦ Метро № 32 інформацію про нього у період з 21 грудня 2021 року по 30 грудня 2021 року (чи розкривали анкетні дані позивача) співробітникам поліції або іншим правоохоронним органам, тощо, однак, вмотивованої відповіді на його звернення він не отримав.

Позивач указував, що працівники ТЦ Метро № 32, порушили приписи закону а саме: Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Кодексу України про адміністративні правопорушення», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Проігноровано, у тому числі, і наказ Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року №1/02-14 «Про затвердження документів у сфері захисту персональних даних», роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 грудня 2011 року «Про захист персональних даних», роз`яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року «Роз`яснення до Типового порядку обробки персональних даних» та інші положення норм діючого законодавства.

Зазначені порушення працівників відповідача призвели до погіршення його емоційного стану та постійного відчуття почуття образи. Своїми діями працівники ТЦ Метро № 32 порушили його права, а їх доводи стосовно відмови йому у продажі продуктів харчування та подарунків близьким були необгрунтованими, їх відмова в його обслуговуванні - безпідставною. Відмова йому у продажу товарів відбувалась публічно, в оточенні невизначеного кола невідомих осіб. Невиконання працівниками ТЦ Метро вимог законодавства набуло принизливої форми поводження з ним, як споживачем. Така поведінка порушила не тільки його права, як споживача, але й його конституційне право на повагу до гідності та честі.

До того ж, дії відповідача - ТЦ Метро № 32 щодо порушення його прав - незаконного розкриття персональних даних спрямовані на приниження його честі та гідності в присутності великого кола осіб, що завдало йому значної моральної шкоди. Внаслідок такого порушення змінився його звичний спосіб життя та спосіб життя його родини, він змушений витрачати свій час і сили на захист своїх прав, змушений займатися відстоюванням своїх інтересів і домагатися належного ставлення до нього, як особи та громадянина України. Компенсацію спричиненої йому моральної шкоди він оцінив у 280 000,00 грн.

Відповідно до норм чинного законодавства ТОВ «Метро Кеш Енд Кері Україна» відповідає та несе відповідальність за розкриття персональних даних особами, які мають відношення до ТОВ; в силу статті 1172 ЦК України ТОВ повинен відшкодувати шкоду, заподіяну його працівником під час виконання трудових обов`язків. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив:

визнати незаконне розголошення та розкриття персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів порушенням;

визнати порушенням прав ОСОБА_1 незаконне розголошення та розкриття його персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів, передбачених нормами чинного законодавства України;

стягнути на його користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 280 000 грн, завдану 21 грудня 2021 року діями відповідачів внаслідок незаконного розголошення та розкриття його персональних даних (персональних даних особи - ОСОБА_1 ) працівникам поліції з боку відповідачів.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що

відповідно до постанови ГАБ №501487 по справі про адміністративне правопорушення від 21 грудня 2021 року поліцейським СРППВП № 3 ХРУП № 3, старшим сержантом поліції Тентюк Б. А. встановлено, що 21 грудня 2021 року о 12 год. 10 хв. ОСОБА_1 знаходився в с. Мала Данилівка, вул. Кільцевий Шлях, 8, ТЦ «МЕТРО» в громадському місці без захисної маски, що захищає органи дихання, чим порушив вимоги постанови КМУ від 09 листопада 2020 року № 1236, враховуючи статтю 44-3 КУпАП на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення, штраф у розмірі 170 грн;

листом ТОВ «Метро Кеш Енд Кері Україна» за вих. №1633 від 29 вересня 2023 року позивачу повідомлено про те, що відповідно до пояснень поліції щодо джерела отримання даних про правопорушника зазначено: «з приводу того, що постанова про адміністративне правопорушення містить інформацію про особисті дані, які ОСОБА_1 не надавав, то з огляду на постанову серії БАВ №407126 від 30 листопада 2021 року, з графи 4 вбачається, що відомості про ОСОБА_1 співробітником поліції були встановлені за допомогою бази ІПНП «АРМОР» відповідно до частини 3 Розділу IV «Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженої наказом МВС України №676 від 03 серпня 2017 року, що свідчить про правомірність дій співробітників поліції» (а. с. 48-49);

у справах № 619/185/22 та № 753/11105/22 судами було встановлено, що позивач під час відвідування ТЦ «МЕТРО» № 32 був під час дії карантинних обмежень станом на 21 грудня 2021 року без засобів захисту і це стало підставою притягнення до адміністративної відповідальності;

звертаючись 17 жовтня 2023 року до суду позивач просив визнати порушенням його прав з боку працівників Торгівельного центру «МЕТРО» №32 у Харківській обл., смт. Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 8 щодо розкриття відносно позивача персональних даних працівникам поліції . До заяви на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху від 18.10.2023 позивач додав лише копію постанови, яку було оскаржено в справі № 619/185/22 та копію листа Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ» від 29 вересня 2023 року, в якому консультант ОСОБА_2 посилається на висновки суду в справі № 619/185/22;

позивачем не було додано до позовної заяви та до заяви про виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху доказів щодо предмета доказування, а саме, щодо передачі співробітниками ТЦ «Метро» № 32 персональних даних позивача співробітникам поліції, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду з позовом про захист порушених прав щодо незаконного розкриття персональних даних, порушені права позивача саме відповідачем;

згідно зі статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Зокрема у пунктах 6, 9 частини другої зазначеної статті визначено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними, а також застосовувати засоби правового захисту в разі порушення законодавства про захист персональних даних. Відповідно до частин першої та другої статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, особою до якої предявлено позов. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним».

апеляційний суд виходив з того, що згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи;

розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України);

звертаючись до суду позивач зазначав, що відмова відповідача у продажі йому товару відбувалася публічно, в оточенні невизначеного для позивача кола осіб, що набуло принизливої форми для позивача. Розкриття відповідачем персональних даних позивача також було спрямоване на приниження його честі та гідності, що завдало йому значної моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності протиправності дій з боку відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача та вини останнього в її заподіянні, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди у розмірі 280 000,00 грн;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що працівниками ТЦ Метро № 32 було грубо порушено права позивача, як громадянина України, які передбачені положеннями Конституції України, Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про доступ до публічної інформації», Кодексом України про адміністративні правопорушення», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року; проігноровано, у тому числі, і наказ Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року №1/02-14 «Про затвердження документів у сфері захисту персональних даних», роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 грудня 2011 року «Про захист персональних даних», роз`яснення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 08 січня 2014 року «Роз`яснення до Типового порядку обробки персональних даних» та інші положення норм діючого законодавства, колегія суддів відхиляє, з огляду на преюдиційність рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2022 року у справі № 619/185/22 та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року у справі № 753/11105/22, що набрали законної сили. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанов Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21) від 04 жовтня 2024 року по справі № 607/6215/23 (провадження № 61-7267св24).

28 січня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (повне судове рішення складено 06 грудня 2024 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не викладено та необґрунтовано.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат