Номер провадження: 22-ц/813/1446/25
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10.04.2024 у складі судді Сегеди О.М.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради (відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування), посилаючись на те, що її чоловіку ОСОБА_5 , на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 164,1 кв.м., житловою площею 116,5 кв.м. 24 березня 2008 року право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН».

Зазначала, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 у власність спірну квартиру. 17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказувала, що з ОСОБА_5 вона перебуває в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1498. Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджувала, що їх сім`я з 2009 року по 2022 рік постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , діти ходили до школи, яка близько розташована до місця їх постійного проживання, знаходились на обліку у найближчій поліклініці, періодично з ними мешкали няні, які доглядали за дітьми.

В 2022 році у зв`язку з воєнними діями в Україні вона змушена була з дітьми тимчасово виїхати до Німеччини, де на даний час тимчасово мешкає. Чоловік залишився проживати у спірній квартирі. Вказувала, що у квітні 2023 року зі слів чоловіка їй стало відомо про те, що відповідачка ОСОБА_4 змінила замки в квартирі, вигнала її чоловіка з квартири, не надала можливості забрати особисті речі та майно та виставила спірну квартиру на продаж.

Крім того, зі слів чоловіка їй також стало відомо про те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17 жовтня 2014 року стала власником квартири АДРЕСА_1 .

Вважає, що договір дарування від 17 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повинен бути визнаний недійсним, оскільки при його укладенні були порушені житлові права малолітніх дітей, щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідачі умисно при укладенні договору скрили факт постійного проживання малолітніх дітей в даній квартирі, тим самим порушивши гарантії збереження прав дітей на житло та охоронювані законом інтереси дітей на користування житловим приміщенням. Оспорюваний правочин також був укладений в порушенні закону, а саме без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на порушення прав малолітніх дітей, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. та усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція відповідачів та третьої особи в суді першої інстанції

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, оскільки обставини на які посилається позивачка не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Стверджував, що відповідачка скористалася напруженими відносинами між ним та його дружиною, запропонувала йому переоформити спірну квартиру на її ім`я та пообіцяла йому, що за першою його вимогою переоформить квартиру у його власність.

Представник третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування) відзив на позовну заяву не надав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 10.04.2024 позовОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 знала про укладення її чоловіком ОСОБА_5 17 жовтня 2014 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 та фактично надала згоду на його укладання, надав заяву про те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , будучи обізнаними про передачу останнім спірної квартири у власність ОСОБА_4 , не оскаржували її право власності протягом дев`яти років і з цім погоджувалися, у зв`язку із чим, суд дійшов до висновку, що при укладенні відповідачами договору дарування від 17 жовтня 2014 року ніяких порушень норм діючого законодавства не було, а тому підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 17 жовтня 2014 року відсутні. При цьому судом також зауважено, що хоча спірна квартира до 2014 року належала на праві власності ОСОБА_5 , але ні він, ні його дружина з дітьми, в ній не були зареєстровані, оскільки були зареєстровані за іншими адресами, а тому у малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право користування квартирою АДРЕСА_1 не виникло, а тому підстав для вселення ОСОБА_1 та її малолітніх дітей відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10.04.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сторони договору дарування квартири (відповідачі по справі) умисно скрили та не повідомили нотаріусу, який посвідчував даний договір про те, що в квартирі постійно мешкають двоє малолітніх дітей, що свідчить про те, що відповідачі при укладанні договору діяли недобросовісно. Суд першої інстанції встановив обставини постійного мешкання малолітніх дітей в спірній квартири на день укладання договору дарування, однак зробив необґрунтований висновок про те, що нібито у ОСОБА_1 та її малолітніх дітей не виникло права користування квартирою. Хоча дійсно ні позивач ні її малолітні діти ніколи не були зареєстровані у спірній квартирі, однак в даному випадку факт реєстрації за іншою адресою не має правового значення, коли дитина постійно мешкає у спірній квартирі. Факт постійного мешкання у спірній квартирі родини позивача на протязі більше восьми років після укладення договору дарування, факт постійної сплати чоловіком позивача комунальних послуг за дану квартиру спростовують висновок суду про те, що позивачу було відомо про укладений договір дарування квартири та вона давала згоду на його укладання. Висновок суду про те, що нібито позивач знала про укладення договору дарування квартири її чоловіком та фактично надала згоду на його укладання, не підтверджується відповідними доказами, є необґрунтованим, оскільки в заяві від 17.10.2014 вона лише підтвердила факт придбання спірної квартири її чоловіком ОСОБА_5 до укладення з нею шлюбу, що квартира є його особистою власністю та нема обставин, щоб визнавати це майно спільною власністю.

Доводи скарги також мотивовані тим, що суд надав неправильну правову оцінку доказам, що є в матеріалах справи та які підтверджували право користування спірною квартирою малолітніми дітьми дарувальника (відповідача ОСОБА_5 ) на день укладання договору дарування. На думку апелянта, право користування спірною квартирою малолітніми дітьми підтверджено відповідними доказами, що є в матеріалах справи, договір дарування квартири повністю суперечить правам та інтересам малолітніх дітей позивача та порушує охоронювані законом їх інтереси відносно житлового приміщення, а тому він підлягає визнанню недійсним, а позивач та її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягають вселенню у житлове приміщення спірної квартири.

Позиція інших учасників справи в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 30.01.2025 з`явилися: представник скаржниці ОСОБА_1 ОСОБА_6 та представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_7 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1498, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.18).

Від шлюбу у них є двоє дітей: неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с. 16, 17).

З 2022 року у зв`язку з воєнними діями в Україні діти разом з матір`ю тимчасово проживають у Німеччині.

Встановлено, що ОСОБА_5 , на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 164,1 кв.м., житловою площею 116,5 кв.м. (т. 1 а.с. 134, 138).

24 березня 2008 року право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» (т. 1 а.с.14 звор., 137).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 за кредитні кошти і перебувала в іпотеці на підставі іпотечного договору від 21 березня 2008 року (т.1 а.с.14-15).

Згідно довідки з домової книги та склад сім`ї від 05 жовтня 2014 року ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований (т. 1 а.с. 139).

Також встановлено, що 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав в дар ОСОБА_4 зазначену квартиру (т. 1 а.с. 12).

17 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 13, 14-15).

З матеріалів, які були надані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. на запит суду вбачається, що при посвідченні 17 жовтня 2014 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , приватному нотаріусу було надано заяву ОСОБА_5 , в який останній зазначив, що спірна квартира придбана ним поза шлюбом на особисті кошти, та не є спільною сумісною власністю, на момент придбання квартири він в зареєстрованому шлюбі не знаходився (т. 1 а.с. 132). Також 17 жовтня 2014 року позивачкою у справі ОСОБА_1 , було надано заяву про те, що квартира АДРЕСА_1 , придбана її чоловіком ОСОБА_5 до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю (т. 1 а.с. 133).

Отже, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві особистої власності.

Відповідно до інформації ОСББ «Палубна,9/2 від 08 червня 2023 року №01/06 власник квартири АДРЕСА_1 та його сім`я, у складі дружини ОСОБА_1 та їх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно мешкали у вказаній квартирі з 2009 року по квітень 2023 року. Особистий рахунок на квартиру оформлений на ім`я ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 22).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 до квітня 2023 року сплачував житлові-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується квитанціями про оплату (т. 1 а.с. 26, 27, 28, 29, 30, 31).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була виставлена на продаж (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до договору передачі завдатку від 07 червня 2023 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_8 завдаток в розмірі 17000,00 доларів США за укладення до 30 червня 2023 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 204-206).

07 липня 2023 року ОСОБА_8 пред`явив вимогу до ОСОБА_4 про повернення завдатку та додаткової суми завдатку у зв`язку із перебуванням квартири АДРЕСА_1 під арештом по справі №521/14634/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири, що є предметом продажу (т. 1 а.с. 207, 210-211).

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 з 21 листопада 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №108391 від 12 червня 2023 року (т. 1 а.с. 46).

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №108401 від 12 червня 2023 року ОСОБА_5 з 29 березня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 47).

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.148).

Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №Л5-120949 ф/л в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 0 осіб (а.с.87).

Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.08.2023 за обліковими даними Департаменту, станом на 17.10.2014:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21.01.2000;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_5 , з 10.10.2006;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04.06.2010;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрованим у м. Одесі не значився.

За обліковими даними Департаменту, станом на 08.08.2023:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , з 21.01.2000;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , з 29.03.2023;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , з 04.06.2010;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованим у м. Одесі не значиться (т. 1 а.с. 168-169).

Згідно інформації Одеського ліцею №2 Одеської міської ради від 13.07.2023 щодо учня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній відповідно до довідки (виписки із домової книги складу сім`ї та прописки) від 01.09.2015 №б/н зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . На підставі заяви матері ОСОБА_1 про зарахування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 19.06.2020, місце проживання учня ліцею було встановлено за адресою: АДРЕСА_6 (т. 1 а.с.189, 190,191).

Відповідно до інформації КНП «Дитяча міська поліклініка №4» від 12.07.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 знаходяться під наглядом КНП «Дитяча міська поліклініка №4» ОМР з народження і по теперішній час, укладена декларація з лікарем-педіатром з 2018 року. В телефоном режимі з матір`ю було з`ясовано, що з моменту початку військового стану в Україні, вона разом з дітьми вибула за кордон, де і перебувають по теперішній час. 02.06.2023 та 05.06.2023 батько самостійно без дітей звертався до лікаря-педіатра за отриманням довідок, адреса, в яких зазначена зі слів батька (а.с. 193-194).

Тобто, члени сім`ї ОСОБА_5 , разом з ним, ніколи не були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 .

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом п. 2 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 визначив, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було встановлено судом, 17.10.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав в дар ОСОБА_4 спірну квартиру (т. 1 а.с. 12).

Пунктом 8 договору дарування від 17.10.2014 визначено, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі.

Тобто, сторони при укладенні договору дарування від 17.10.2014 діяли добровільно та укладення вказаного договору відповідало їх інтересам.

Крім того, у п.6 Договору дарування зазначено, що внаслідок дарування предмету договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором, а також зазначено, що предмет договору не наданий в користування наймачам (орендарям).

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що сторони договору дарування квартири - відповідачі по справі, умисно скрили та не повідомили нотаріусу, який посвідчував даний договір про те, що в квартирі постійно мешкають двоє малолітніх дітей, що свідчить про те, що відповідачі при укладанні договору діяли недобросовісно. Крім того, висновок суду про те, що нібито позивачка знала про укладення договору дарування квартири її чоловіком та фактично надала згоду на його укладання, не підтверджується відповідними доказами, оскільки в заяві від 17.10.2014 вона лише підтвердила факт придбання спірної квартири її чоловіком ОСОБА_5 до укладення з нею шлюбу, що квартира є його особистою власністю.

Проте вказані доводи скаржниці є необгрнутованими та безпідставними, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, шо з метою встановлення обставин укладення спірного договору дарування та його посвідчення, складу присутні осіб та їхніх дійсних намірів, ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 11.07.2023 було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е. належним чином завірені копії документів, на підставі яких ним був посвідчений договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_6 , укладений 17.10.2014 між дарувальником ОСОБА_5 та обдаровуваною ОСОБА_4 , реєстровий номер 1450 (том І: а.с. 122-123).

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. було направлено на адресу суду засвідчену копію документів, на підставі яких 17.10.2014 ним було посвідчено договір дарування №1450 (Том І: а.с. 130-164).

Так, з наданих нотаріусом до суду копії документів вбачається, що при укладенні нотаріально посвідченого договору дарування квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 надав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Чапському А.Е. заяву, в який зазначив, що спірна квартира придбана ним поза шлюбом на особисті кошти, не є спільною сумісною власністю, та на момент придбання квартири він в зареєстрованому шлюбі не знаходився (том І: а.с.132), а ОСОБА_1 надала заяву, в який зазначила, що квартира АДРЕСА_1 придбана її чоловіком ОСОБА_5 до укладення шлюбу з нею, та є його особистою власністю (том І: а.с.133).

Вищевказані заяви підписані 17.10.2014 у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського А.Е., який встановив осіб, що підписали заяви за паспортами, копії яких також приєднані до документів (том І: а.с. 140-141, 144-146).

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були присутні під час укладання договору дарування та підтвердили свою обізнаність із тим, що відбувається та вчиняється і підтвердили свою згоду на здійснення правочину.

Крім того, також встановлено, що при укладенні вказаного договору дарування від 17.10.2014 нотаріусу ОСОБА_9 окрім іншого була надана і довідка про відсутність зареєстрованих осіб (в тому числі дітей) в квартирі АДРЕСА_1 (том І: а.с 139).

Тобто з наведеного вбачається, що і батько і матір дітей, які були присутні під час укладання договору не зазначили про порушення прав їхніх дітей.

При цьому вірним є висновок суду про те, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_5 , будучи обізнаними про передачу останнім спірної квартири у власність ОСОБА_4 , не оскаржували її право власності протягом дев`яти років і з цім погоджувалися.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що при укладенні відповідачами договору дарування від 17.10.2014 ніяких порушень норм діючого законодавства не було, а тому підстави для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 17.10.2014 відсутні.

Безпідставними є і твердження ОСОБА_1 про те, що хоча ні вона ні її малолітні діти ніколи не були зареєстровані у спірній квартирі, однак в даному випадку факт реєстрації за іншою адресою не має правового значення, коли дитина постійно мешкає у спірній квартирі. Факт постійного мешкання у спірній квартирі родини позивача на протязі більше восьми років підтверджено відповідними доказами, що є в матеріалах справи, договір дарування квартири повністю суперечить правам та інтересам малолітніх дітей позивача та порушує охоронювані законом їх інтереси відносно житлового приміщення, а тому він підлягає визнанню недійсним, а позивач та її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягають вселенню у житлове приміщення спірної квартири.

Так, судовим розглядом справи встановлено, що хоча спірна квартира до 2014 року належала на праві власності ОСОБА_5 , але ні він, ні його дружина з дітьми, в ній не були зареєстровані, оскільки були зареєстровані за іншими адресами. Отже, з наведеного вбачається, що у малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право користування квартирою АДРЕСА_1 не виникло, а тому підстави для вселення позивачки та її дітей відсутні, вони зберігали право на житло за іншими адресами.

Приєднані до позову довідки щодо начебто проживання дітей не є належними доказами того, що станом на 17.10.2014 діти постійно проживали в спірній квартирі чи мало право користування нею та, що їх права були якось порушені.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10.04.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.02.2025

Головуючий

Судді: