Номер провадження: 22-ц/813/1187/25
Справа № 2/1522/9015/11
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташов О.Ю.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

представник заявника Ошарін Даніїл Сергійович

стягувач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»

заінтересована особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року, ухвалену у складі судді Ковтун Ю.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заінтересована особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Короткий зміст заяви.

До суду надійшла заява ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заінтересована особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в якій просить визнати виконавчий лист №2/1522/9015/11 відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (р/р № НОМЕР_3 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845, ) загальну суму заборгованості за кредитним договором № 2314-н від 19.03.2008 р. у розмірі 1 860 393,41 (один мільйон вісімсот шістдесят тисяч триста дев`яносто три грн. 41 коп.) гривень таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовано тим, що 04.06.2013 Приморським районним судом м.Одеси на примусове виконання рішення суду від 05.03.2013 у справі №2/1522/9015/11 було видано відповідний виконавчий лист. Вказаний виконавчий лист стягувачем було пред`явлено до виконання вже після закінчення строку пред`явлення цього лист до виконання, що є достатньою підставою для визнання такого виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Зазначив, що у перший раз, тобто 07.04.2014 було пропущено строк на пред`явлення до виконання, який згідно профільного закону визначався протягом одного року з моменту набрання законної сили рішенням.

У 2014 та 2015 роках, державний виконавець двічі відмовляв у прийнятті вказаного виконавчого листа до виконання у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, тобто відмова була без відкриття виконавчого провадження. Вважає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув 18.03.2014 року, не переривався у зв`язку з пред`явленням у 2014 та 2015 роках та не поновлювався судом, що є безумовною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заінтересована особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Андрій Олександрович про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без задоволення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щозаконодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, такий строк за законом може бути поновлений судом.

Натомість пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV).

Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження рішення дій чи (бездіяльності) державного чи приватного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.02.2024 скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати виконавчий лист №2/1522/9015/11 відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 2314-н від 19.03.2008 у розмірі 1 860 393,41 (один мільйон вісімсот шістдесят тисяч триста дев`яносто три грн. 41 коп.) гривень таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що така підстава, як пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання є достатньою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що підтверджено практикою Верховного Суду, яка наведена в апеляційній скарзі.

Вказує, що у 2014 та 2015 роках, державний виконавець двічі відмовляв у прийнятті вказаного виконавчого провадження до виконання у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, тобто відмова була без відкриття виконавчого провадження, що є ключовим фактором у заяві.

Зазначає, що враховуючи викладені Великою Палатою Верховного Суду висновки, відмова у відкритті виконавчого провадження стягувачу 07.04.2014 року та 02.04.2015 року без прийняття виконавчого документа до виконання, жодним чином не перериває строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, заявник вважає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув 18.03.2014 року, не переривався у зв`язку з пред`явленням у 2014 та 2015 роках та не поновлювався судом, що є безумовною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Щодо посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у своїй постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 593/841/14, зазначаю наступне.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що відповідно до частин другої, четвертої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Однак, у даній постанові не було конкретизовано саме поняття «з інших причин», на відміну від постанов від 24 червня 2020 року у справі N 520/1466/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі №308/6024/14, на які посилався заявник.

При цьому, постанови, на які посилався заявник є більш свіжими аніж постанова, на яку посилався суд першої інстанції.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду в судове засідання зявився представник заявника, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило що у відповідності до ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року у справі № 2/1522/9015/11 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України».

Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (р/р № НОМЕР_3 в ФООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845, ) загальну суму заборгованості за кредитним договором № 2314-н від 19.03.2008 р. у розмірі 1 860 393,41 (один мільйон вісімсот шістдесят тисяч триста дев`яносто три грн. 41 коп.) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у розмірі 910 (дев`ятсот десять) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у розмірі 910 (дев`ятсот десять) гривень. (т. 1 а.с. 121 123).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2013 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2013 по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення (т. 1 а.с. 129).

На виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року у справі № 2/1522/9015/11 Приморським районним судом м. Одеси 04 червня 2013 року було видано відповідні виконавчі листи.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.12.2013 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року змінено й ухвалено нове рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 2314-н від 19 березня 2008 року в розмірі 176936,91 Євро, у тому числі: за кредитом - 81370,00 Євро, за простроченою заборгованістю за кредитом 24530,00 Євро, за відсотками 52483,21 Євро, за пенею за відсотками 15132,73 Євро, за пенею за основним боргом 3420,97 Євро (т. 1 а.с. 208 211).

Як слідує з матеріалів виконавчого провадження № 60481049 з примусового виконання виконавчого листа №2/1522/9015/11, 02.11.2019 стягувач АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва А.О.

У межах виконавчого провадження приватним виконавцем, зокрема, було винесено постанови від 02.11.2019 про відкриття виконавчого провадження; від 02.11.2019 про звернення стягнення на майно боржника; від 02.11.2019 про стягнення з боржника основної винагороди; від 02.11.2019 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; від 04.11.2019 про опис та арешт майна (коштів) боржника; від 04.11.2019 про арешт майна боржника; від 07.11.2019 про арешт коштів боржника; від 29.11.2019 про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, відповідно до якої призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ОСОБА_4 ; від 14.05.2020 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Також з матеріалів виконавчого провадження слідує, що державним підприємством «СЕТАМ» було проведено електронні торги щодо реалізації предмета іпотеки нежитлових напівпідвальних приміщень, загальною площею 95,4 кв.м. розташованих за адресою АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки (лот № 413168) реалізовано 23.04.2020 Державним підприємством «СЕТАМ», згідно протоколу № 476643. 07.05.2020 приватним виконавцем Цинєвим А.О. у межах виконавчого провадження № 60481049 винесено постанову про зняття арешту з реалізованого майна (предмета іпотеки) та складено акт про реалізацію предмета іпотеки.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

За своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Як слідує із матеріалів цієї справи, заявник просить визнати виконавчий лист №2/1522/9015/11, виданий Приморським районним судом м. Одеси таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягувачем було пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому, на думку заявника, є усі законні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, боржник був зобов`язаний вказати передбачені процесуальним законом підстави, для того щоб суд мав можливість визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема, це могло би бути посилання на відсутність повністю чи частково обов`язку боржника погасити перед стягувачем борг у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням тощо.

Проте, у заяві не наведено жодних доводів, які б дали змогу суду вирішити питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Так, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Однак, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не наведено підстав, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

При цьому у стягувача залишається право на поновлення пропущеного строку (у випадку його пропущення) для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у разі доведеності (ст. 433 ЦПК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Зокрема суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 593/841/14 дійшов висновку, що відповідно до частин другої, четвертої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Тобто законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, такий строк за законом може бути поновлений судом.

Натомість пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV).

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження рішення дій чи (бездіяльності) державного чи приватного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення та не є предметом судового розгляду під час розгляду питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, розглядаючи заяву в межах заявлених заявником вимог та зазначених підстав для визнає виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені заяви.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що заявником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Посилання апелянта на судову практику не є релевантною до обставин вказаної справи так як не є предметом судового розгляду у цьому провадженні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаної заяви та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Ошаріна Даніїла Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко