КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4416/2025
Справа № 359/8780/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Журавського В.В. в м. Бориспіль 13 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого у шлюбі, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив здійснити поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі, яким є квартира АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним право власності на частину квартири за вказаною адресою.

Заявлені вимоги мотивував тим, що перебував з відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі з 02 червня 2012 року по 24 липня 2018 року, а також з 28 травня 2021 року по 10 липня 2023 року. Під час шлюбу народжено дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки сторони не мали власного житла, спільно з відповідачем в лютому 2015 року було вирішено придбати квартиру в м. Борисполі, право власності на яке було оформлено на відповідача. Після придбання квартири сторони переїхали проживати в квартиру АДРЕСА_1 .

Після другого розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу нерухомого майна за вказаною адресою, що стало підставою для звернення з даним позовом.

В листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на відчужених відповідачем автомобілів марки «Daewoo», модель - Nexia, 2012 року випуску, марки «Skoda», модель - Octavia, 2007 року випуску, та марки «Volkswagen», модель - Passat, 2007 року випуску, а також стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини автомобілів у розмірі 335933,50 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 4977,38 грн. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки в автомобілях: марки «Daewoo», модель - Nexia, 2012 року випуску, марки «Skoda», модель - Octavia, 2007 року випуску, марки «Volkswagen», модель - Passat, 2007 року випуску, у загальному розмірі 335933,50 грн. В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині зустрічного позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2024 року в даній частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що автомобілі придбавались на продавались послідовно: перший придбано 12 лютого 2013 року, реалізовано 23 травня 2014 року. Другий придбано 18 липня 2017 року, перереєстровано на нового власника 03 січня 2019 року. Третій придбано за кошти від реалізації другого автомобіля 18 серпня 2021 року, перереєстровано на нового власника 09 вересня 2021 року.

Також судом не враховано, що грошові кошти, отримані від продажу всіх трьох автомобілів, були використані за згодою та в інтересах сім`ї; грошові кошти, отримані від продажу автомобіля Daewoo, використані для придбання спірної квартири; другий автомобіль продано вже після першого розірвання шлюбу, і з моменту його продажу 03 січня 2019 року сплив термін позовної давності, передбачений ст. 72 СК України для пред`явлення вимог про його поділ; у відповідача відсутні докази на підтвердження того, що відчуження автомобілів позивач здійснив без погодження з нею, і для відчуження автомобілів потрібна була її письмова згода; що про продаж автомобілів відповідач дійсно дізналася тільки у 2023 році.

Наводив фактичні обставини справи, а саме, що 12 лютого 2013 року за взаємною згодою подружжя було придбано автомобіль Daewoo Nexia. У 2014 році сторони разом прийняли спільне рішення - придбати житло в м. Бориспіль, в новобудові фірми «Алтіс Девелопмент». 23 травня 2014 року, за взаємною згодою подружжя, автомобіль Daewoo Nexia був проданий, грошові кошти від його реалізації були використані в інтересах сім`ї та на її потреби, а саме вкладені в придбання квартири, що є предметом спору за первісним позовом.

Автомобіль Skoda Octavia було придбано 18 липня 2017 року. Використовувався позивачем в інтересах сім`ї, оскільки він працював на ньому водієм таксі в службах «Шансон», «Убер», «Болт», «Уклон». 24 липня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Після цього, оскільки позивач поновився на службі ОСОБА_6 , автомобіль було 03 січня 2019 року продано, тобто у час, коли сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Посилався на зміст ст. 256, 267 ЦК України, вказував, що з моменту продажу автомобіля Skoda Octavia сплив термін позовної давності, передбачений ст. 72 СК України для пред`явлення вимог про його поділ.

Під час перебування в Польщі на заробітках до укладення повторного шлюбу позивач за власні кошти придбав там автомобіль Volkswagen Passat та зареєстрував на нього право власності. 09 вересня 2021 року, вже під час перебування у зареєстрованому шлюбі, автомобіль Volkswagen Passat було продано, грошові кошти використано в інтересах сім`ї та на її потреби.

Вказував, що суд першої інстанції критично поставився до застосування строку позовної давності і вважав, що ОСОБА_3 з 03 жовтня 2023 року, отримавши лист ГСЦ МВС, дізналась про порушення своїх прав, а саме про відчуження без її згоди всіх трьох автомобілів.

Вважав, що в цій частині суд прийшов до помилкового висновку, оскільки ще 23 травня 2014 року за взаємною згодою подружжя автомобіль Daewoo Nexia був проданий, грошові кошти від його реалізації були використані в інтересах сім`ї та на її потреби, а саме на придбання спільної квартири. Суд в обґрунтування своїх висновків не навів підстав, як могло статися так, що про продаж першого автомобіля відповідач дізналася тільки через дев`ять років після його продажу.

Зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що 24 липня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано, а 03 січня 2019 року автомобіль Skoda Octavia продано, тобто у час, коли сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, і що минуло більше трьох років з моменту продажу цього автомобіля, що ще до укладення повторного шлюбу з відповідачем позивач за власні кошти придбав автомобіль Volkswagen Passat, і 09 вересня 2021 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі автомобіль було продано, грошові кошти використано в інтересах сім`ї та на її потреби.

Посилався на зміст п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині первісного позову, також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2024 року в даній частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при задоволенні первісних позовних вимог судом першої інстанції зокрема встановлено, що ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , тому вказане нерухоме майно визнано об`єктом права спільної сумісної власності сторін, що у повній мірі узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.

При цьому судом першої інстанції не враховано постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, в п. 23 якої зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, крім іншого, з`ясувати джерело і час його придбання, на яку неодноразово звертала увагу представник ОСОБА_3 .

Крім того, саме така правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18, згідно якої у випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Проте суд першої інстанції не звернув уваги на наведене і не з`ясував дійсне джерело коштів. за які було придбано спірну квартиру.

При цьому стороною відповідача до суду були надані письмові докази (декларації про доходи ОСОБА_3 за 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 роки) на підтвердження того, що на момент придбання ОСОБА_3 спірної квартири в м. Бориспіль ані в неї, ані в її чоловіка не було коштів для її купівлі. При цьому судом першої інстанції взагалі не оцінені та не враховані вищевказані письмові докази.

Також під час розгляду справи було допитано свідка зі сторони відповідача ОСОБА_7 , який є батьком ОСОБА_3 , який підтвердив, що після одруження в червні 2012 року подружжя ОСОБА_8 фактично разом не проживало, оскільки ОСОБА_3 з червня 2012 року до початку 2015 року проживала разом з ним, а ОСОБА_1 проживав у м. Києві. Грошей на власне житло у подружжя не було. Гроші в розмірі 13000 доларів США він фактично подарував особисто його дочці ОСОБА_3 саме для придбання житла, за єдиною умовою, що вона буде все оформлювати на себе, при цьому він був впевнений, що житло буде належати їй особисто. Також ОСОБА_7 надав свідчення, що в подальшому допомагав з ремонтом цієї ж квартири, і ці його свідчення, зокрема, підтверджені показаннями свідка сторони позивача ОСОБА_9 .

При цьому судом першої інстанції зроблено висновок, що лише показання допитаного свідка ОСОБА_7 для підтвердження факту придбання ОСОБА_3 спірної квартири за рахунок коштів, отриманих у подарунок від батька ОСОБА_7 , недостатньо, оскільки ч. 5 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, враховуючи той факт, що сторони усного договору дарування грошових цінностей є батьком і донькою, враховуючи звичай, що також є джерелом права в розумінні ст. 7 ЦК України, у сім`ях, де відносини батьків та дітей є нормальними, люблячими та доброзичливими, батьки та діти завжди підтримують одне одного, в тому числі й фінансово, при цьому в Україні не заведено, щоб у стосунках батьків та дітей мали місце укладення письмових договорів, засвідчених нотаріально під час фінансової допомоги (фактичного подарунку грошей) батьків своїй дитині.

Крім того, відсутність саме письмового нотаріального договору дарування грошових коштів та небажання відповідача повідомляти своєму батьку, який знаходиться в похилому віці, про судовий спір щодо квартири, яку по суті він купив для неї та потім ще допомагав з ремонтом, й було поясненням того, що під час підготовки першого відзиву на позовну заяву відповідач частково була згодна з позовом, однак просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири.

Згодом, на стадії підготовчого провадження, а саме 05 лютого 2024 року, стороною відповідача були подані та долучені до матеріалів справи заперечення щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та подано клопотання про допит свідка ОСОБА_7 .

Так, у рішенні суду, що оскаржується, зазначено лише позицію відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог первісного позову та не вказано, що сторона відповідача змінила свою позицію в межах процесуальних строків. Впродовж усього судового розгляду наполягала на тому, що спірна квартира не може вважатися автоматично спільною сумісною власністю лише на підставі того, що придбана у шлюбі. Джерела походження коштів на придбання спірної квартири позивач не пояснив, підтверджуючих доказів не надав. Натомість сторона відповідача надала докази - свідчення ОСОБА_7 , які частково підтвердив і свідок зі сторони позивача. Відтак, не довіряти цим доказам немає підстав.

Наводила зміст ст. 76 ЦПК України, вказувала, що відсутність письмового нотаріального договору дарування грошових коштів між батьком та донькою не може бути безумовною підставою для неприйняття свідчень батька відповідача, який безпосередньо підтверджує цей факт.

Звертала увагу, що в матеріалах справи містяться підтвердження того, що сторони фактично двічі були в офіційному шлюбі, ініціатором обох розлучень був саме позивач. Після розірвання першого шлюбу, а саме з 27 серпня 2018 року до укладення другого 28 травня 2021 року ОСОБА_1 не звертався до суду з метою поділу майна, що також свідчить про те, що спірна квартира, хоча й придбана у шлюбі, але належала відповідачу, яка проживала в ній з донькою з моменту придбання до початку широкомасштабного вторгнення в лютому 2022 року.

Наголошувала, що після отримання копії рішення ОСОБА_1 25 жовтня 2024 року розміщено на сайті OLX оголошення про продаж частини цієї квартири, а також зробив допис про те, що власниця іншої частки знаходиться за кордоном та повертатися не збирається. А згодом відправив повідомлення ОСОБА_3 з пропозицією купити в нього його частку в квартирі. Така поведінка ОСОБА_3 свідчить про його намір продати половину квартири, в якій на сьогоднішній день зареєстрована їх спільна дитина ОСОБА_5 , що безумовно порушує її права. При цьому вчиненням таких дій порушує права дитини та вводить в оману користувачів сайту ОЛХ, оскільки на момент публікації оголошення відсутнє право власності, в тому числі право розпорядження квартирою.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення та залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову.

Вважала апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 в період перебування в шлюбі придбав три автомобілі. Крім того, відчуження (продаж) цих автомобілів ОСОБА_1 здійснив без згоди дружини, наявність якої є обов`язковою, як того вимагає ч. 3 ст. 65 СК України. Судом встановлено та відповідає матеріалам справи висновок про те, що оскільки ОСОБА_1 не надано доказів того, що автомобілі придбані ним (на його ім`я) під час перебування в шлюбі за його особисті кошти та були його особистою приватною власністю в розумінні ст. 57 СК України, до цього цінного майна застосовується правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Вказувала, що будь-якої згоди ОСОБА_3 своєму чоловіку на продаж автомобілів не надавала, дізналася про їх відчуження в жовтні 2023 року з відповіді на адвокатський запит.

Зауважувала, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той з подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого з подружжя, і аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 158/2229/16.

У випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та в зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особи в зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такі правові позиції закріплені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 643/4589/15-ц та інших.

Відтак, судом першої інстанції справедливо, обґрунтовано та законно встановлено, що оскільки ОСОБА_1 розпорядився автомобілями, набутими під час шлюбу на свій розсуд, без письмової згоди дружини, то вона має право на грошову компенсацію половини ринкової вартості автомобілів. Спосіб захисту ОСОБА_3 обрано цілком правильно, відтак рішення суду в цій частині є таким, що повністю відповідає законодавству та судовій практиці і є сталою.

Зазначала, що за твердженням ОСОБА_1 , грошові кошти, отримані від продажу автомобілів, використані в інтересах сім`ї, однак жодного доказу цим твердженням не надано.

Вказувала, що посилання в апеляційній скарзі щодо пропуску строку позовної давності є помилковим, оскільки позовна давність обчислюється від дати, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, ОСОБА_3 не спростовано, тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі, та за відсутності обставин, визначених ч. 3 ст. 70 СК України, підлягає поділу між подружжям в рівних частках.

Частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження придбання вказаних транспортних засобів за особисті грошові кошти ОСОБА_1 , тому вказані автомобілі були спільною сумісною сторін. Оскільки ОСОБА_1 не надані докази на підтвердження того, що відчуження автомобілів відбулось за згодою відповідача, ОСОБА_3 має право на відшкодування грошової компенсації вартості її частки у вказаних транспортних засобах.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що в період часу з 02 червня 2012 року по 27 серпня 2018 року, а також з 28 травня 2021 року по 10 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 8 т. 1). Шлюб було розірвано рішеннями Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2018 року (а. с. 7 т. 1) та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2023 року (а. с. 9 т. 1).

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6 т. 1).

06 серпня 2014 року ОСОБА_3 уклала з ТОВ «БМУ-53» договір №Л-2/13 про купівлю-продаж майнових прав на квартиру (а. с. 227 - 232 т. 1), за умовами якого ТОВ «БМУ-53» зобов`язалось передати ОСОБА_3 майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , за умови сплати вартості майнових прав у розмірі 172572 грн.

06 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та зареєструвала право власності, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 серпня 2023 року (а. с. 10 т. 1).

14 січня 2015 року на замовлення ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 164 - 167 т. 1).

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 уклала договір замовлення натяжних стель за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 168 т. 1), в квітні 2016 року - договір про надання послуг з виготовлення м`яких меблів (а. с. 169 - 171 т. 1).

Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 19 квітня 2022 року № 1792-23-VІІІ вул. Лютневу перейменовано на вул. Валерія Гудзя (а. с. 26 т. 2).

Згідно довідки ГСЦ МВС в м. Києві від 03 жовтня 2023 року, 12 лютого 2013 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Daewoo», модель - Nexia, 2012 року випуску.

18 липня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на автомобіль марки «Skoda», модель - Octavia, 2007 року випуску, та 18 серпня 2021 року - на автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, 2007 року випуску.

В подальшому автомобілі на підставі договорів купівлі-продажу були перереєстровані на нових власників, а саме автомобіль марки «Daewoo», модель - Nexia, 2012 року випуску - 23 травня 2014 року, автомобіль марки «Skoda», модель - Octavia, 2007 року випуску - 03 січня 2019 року, автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, 2007 року випуску - 09 вересня 2021 року (а. с. 60 т. 1).

Згідно висновків про ринкову вартість колісного транспортного засобу, складених 12 жовтня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КА «Святозаров та партнери» на замовлення ОСОБА_3 , орієнтовна середня ринкова вартість автомобіля Daewoo Nexia, 2012 року випуску станом на дату оцінки складає 133850 грн., орієнтовна середня ринкова вартість автомобіля Skoda Octavia, 2007 року випуску, станом на дату оцінки складає 256620 грн., орієнтовна середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, 2007 року випуску, станом на дату оцінки складає 281397 грн. (а. с. 89 - 117 т. 1).

ОСОБА_3 до суду надано копії декларацій про доходи, зобов`язання фінансового характеру та майновий стан державного службовця та особи, яка претендує на зайняття посади державного службовця щодо себе та членів своєї сім`ї, за 2009 - 2013 роки, у яких відобразила розмір отриманого нею доходу, розмір доходів батьків (до 2012 року) та розмір доходу чоловіка ОСОБА_1 (а. с. 146 - 162 т. 1). Так, за 2009 рік ОСОБА_3 задекларовано власний дохід 5088,09 грн., сумарний дохід членів сім`ї - 103815,87 грн., за 2010 рік власний дохід 19491,14 грн., сумарний дохід членів сім`ї - 117910,60 грн., за 2011 рік власний дохід 26604 грн., дохід членів сім`ї 93360 грн., за 2012 рік власний дохід 36702 грн., дохід членів сім`ї 14731 грн., за 2013 рік власний дохід 10947 грн., дохід членів сім`ї 35478 грн., у чоловіка ОСОБА_1 задекларовано транспортний засіб Daewoo Nexia, 2012 року випуску.

Згідно відповіді на адвокатський запит Бориспільським ВДВС у Бориспільському районі Київської області повідомлено листом від 15 грудня 2023 року № 134180, що згідно даних системи АСВП на виконанні у відділі не перебуває та не перебувало виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 359/9491/23 від 13 жовтня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі частки від заробітку (доходу) (а. с. 221 т. 1).

На а. с. 75 - 76, 177 - 220 т. 1 знаходяться копії квитанцій за 2018 - 2023 роки, згідно яких ОСОБА_1 здійснювались грошові перекази у польських злотих (з 2020 по 2023 рік) та в українській гривні (в період з 2018 по 2020 рік) на рахунок ОСОБА_3 .

27 лютого 2022 року ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_5 виїхала за межі України (а. с. 52, 56 т. 1).

На а. с. 138 - 141 т. 1 знаходиться копія дозволу для іноземця на роботу на території Польщі, виданого ОСОБА_10 на період з 08 березня 2022 року по 28 листопада 2022 року на підставі договору про допомогу в збиранні врожаю, укладеного нею 08 березня 2022 року з фермерським господарством в особі фермера Павела Гжиба (а. с. 142 - 145 т. 1).

Згідно довідки управління соціального забезпечення інспекторату в м. Косцян від 18 вересня 2023 року, ОСОБА_10 надано допомогу на виховання на пільговий період з 01 березня 2022 року до 31 травня 2022 року для дитини ОСОБА_11 в сумі 500 злотих у місяць; з 01 червня 2022 року до 31 травня 2023 року в сумі 500 злотих у місяць, з 01 червня 2023 року до 31 травня 2024 року у сумі 500 злотих у місяць (а. с. 59 т. 1).

Згідно довідки дирекції Комплексу шкіл гміни Косцян Заклад дошкільного виховання та Початкова школа в с. Старе Обожинська від 20 вересня 2023 року, ОСОБА_5 , що проживає за адресою АДРЕСА_4 , є ученицею Vа класу початкової школи в с. Старе Обожинська (а. с. 57 т. 1).

Згідно довідки дирекції Комплексу шкіл гміни Косцян Заклад дошкільного виховання та Початкова школа в с. Старе Обожинська від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_12 - мати ОСОБА_13 , учениці 5а класу, систематично контактує зі школою, бере участь у зборах, цікавиться донькою, її розвитком та навчальними досягненнями, перебуває в постійному контакті з класною керівницею (а. с. 163 т. 1).Згідно довідки війту гміни від 18 вересня 2023 року, ОСОБА_14 зареєстрована як особа на тимчасове перебування, запланований період перебування - з 17 липня 2023 року по 04 березня 2024 року (а. с. 58 т. 1).

На а. с. 77 т. 1 знаходиться оптичний диск з фотознімками, на яких зображений позивач ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 за різні роки.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що він особисто знайомий з подружжям ОСОБА_8 . Свідку відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана за рахунок спільних коштів подружжя. ОСОБА_1 розповідав, що мав власні заощадження, а також в придбанні квартири допоміг батько ОСОБА_3 . Крім цього, батько ОСОБА_3 допомагав з ремонтом в квартирі. Свідку відомо про те, що подружжя ОСОБА_8 деякий час проживали окремо, потім знову зійшлись та проживали однією сім`єю, після розлучення також продовжували проживати разом. Незважаючи на це, ОСОБА_1 продовжував піклуватись про дитину.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_3 доводиться йому дочкою. Після одруження з ОСОБА_1 дочка проживала у свідка, тобто у батьків, а ОСОБА_1 - в м. Києві. В подальшому було прийняте рішення придбати квартиру поблизу м. Києва. У зв`язку з цим свідок передав ОСОБА_3 грошові кошти за рахунок власних заощаджень у розмірі 13000 доларів США для придбання квартири. В подальшому свідок також допомагав з ремонтом у придбаній у м. Борисполі квартирі. Крім цього, свідок перерахував ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 84000 гривень для придбання автомобіля.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 30 січня 2019 року у справі 158/2229/16, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічні правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22), постановах Верховного Суду від 29 травня 2024 року в справі № 711/3988/21 (провадження № 61-11094св23), від 28 серпня 2024 року в справі № 753/2234/21 (провадження № 61-17140св23), що свідчить про незмінність правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постановах від 30 січня 2019 року в справі № 158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року в справі № 544/856/20, від 01 березня 2023 року в справі № 359/10855/19, від 20 грудня 2023 року в справі № 127/21002/21, факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) сформовано правовий висновок, згідно якого у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18). Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такі ж правові висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема, в постанові від 30 березня 2023 року у справі № 481/635/20 (провадження № 61-949св22)) та були належним чином враховані судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , було придбано під час перебування сторін у шлюбі та за рахунок коштів спільного сімейного бюджету подружжя, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Судом першої інстанції надано правильної оцінки аргументам ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву щодо того, що дитина перебуває на її повному утриманні, що є підставою для відступлення судом від рівності часток подружжя у спільному майні.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього вимагають інтереси виховання і утримання дитини, так як обидва з подружжя зобов`язані виховувати і утримувати дітей, однак проживання дитини з одним із подружжя не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживає дитина, і врахував відповідну правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц (провадження №61-22380св19) та від 29 квітня 2020 року по справі № 200/15089/16-ц (провадження №61-4287св18). Інших обставин, визначених ч. 3 ст. 70 СК України, судом першої інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що джерел походження коштів на придбання спірної квартири позивач не пояснив, підтверджуючих доказів не надав, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на те, що самою ОСОБА_3 в тексті апеляційної скарги визнано, що ОСОБА_1 працював, а в наданих ОСОБА_3 деклараціях про доходи зазначено доходи, отримані як нею, так і ОСОБА_1 , що спростовує доводи про те, що чоловіком не приймалася фінансова участь в придбанні майна в зв`язку з відсутністю власних доходів (а. с. 153 - 162 т. 1).

Судом першої інстанції надано вірної правової оцінки показанням допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_7 (батька ОСОБА_3 ) який повідомив, що ОСОБА_3 придбано спірну квартиру за рахунок грошових коштів у розмірі 13000 доларів США, отриманих у подарунок від нього, з урахуванням положень ч. 5 ст. 719 ЦК України, якою передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, всупереч цьому, матеріали справи не містять будь-якого договору чи розписки, укладених у письмовій формі, на підтвердження отримання ОСОБА_3 у дарунок від ОСОБА_7 грошових коштів у розмірі 13000 доларів США.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи, що 13000 доларів США є сумою, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому договір дарування зазначеної суми підлягав нотаріальному посвідченню.

Апеляційний суд також враховує, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, при цьому свідок ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_3 і може бути зацікавленим в задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що відсутність письмового нотаріального договору дарування грошових коштів між батьком та донькою не може бути безумовною підставою для неприйняття свідчень батька відповідача ОСОБА_7 , який безпосередньо підтверджує цей факт, є необґрунтованими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанцїі та відхиляються апеляційним судом.

З огляду на встановлені судом обставини ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що сторонами усного договору дарування є родичі першої лінії, а саме батько та донька, які діяли відповідно до звичаю, що передбачено ст. 7 ЦК України, і тому не укладали письмового нотаріально посвідченого договору, не ґрунтуються на положеннях ст. 7, 719 ЦК України, а суперечать їм, оскільки правовідносини дарування врегульовані законом і не можуть бути врегульовані звичаєм, при цьому ст. 719 ЦК України в частині форми договору дарування не містить виключень для родичів будь-якого ступеню споріднення, а ст. 7 ЦК України передбачено, що звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин; звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

Не становлять самі по собі підставу та скасування законного і обґрунтованого рішення і для відмови в первісному позові доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що відсутність саме письмового нотаріального договору дарування грошових коштів та небажання відповідача повідомляти своєму батьку, який знаходиться в похилому віці, про судовий спір щодо квартири, яку по суті він купив для неї та потім ще допомагав з ремонтом, й було поясненням того, що під час підготовки першого відзиву на позовну заяву відповідач частково була згодна з позовом, однак просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири.

Враховуючи, що заяв про зміну підстав або предмету позову ОСОБА_3 до закінчення підготовчого засідання під час розгляду справи судом першої інстанції не подавалось, а було подано лише заперечення на відповідь на відзив представника позивача за первісним позовом, в якому ОСОБА_3 повідомила, що грошові кошти було придбано нею за рахунок коштів, наданих батьком (а. с. 133 т. 1), апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , що у рішенні суду, що оскаржується, зазначено лише позицію відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог первісного позову та не вказано, що сторона відповідача змінила свою позицію і впродовж усього судового розгляду наполягала на тому, що спірна квартира не може вважатися автоматично спільною сумісною власністю лише на підставі того, що придбана у шлюбі.

Частиною 1 ст. 179 ЦПК України визначено процесуальне призначення відповіді на відзив, у якій позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Відтак, відповідь на відзив не є заявою по суті справи, в якій позивач може змінити підстави позову, і враховуватися судом в контексті уточнення підстав заявлених позивачем вимог, як помилково вважала ОСОБА_3 .

Разом із тим, судом першої інстанції в будь-якому випадку в мотивувальній частині рішення було повно та всебічно досліджено докази, надані сторонами у справі, та надано мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, в тому числі доводам ОСОБА_3 щодо джерел придбання спірної квартири.

Є особистою оцінкою фактичних обставин ОСОБА_3 та відхиляються апеляційним судом як припущення доводи її апеляційної скарги, що після розірвання першого шлюбу, а саме з 27 серпня 2018 року до укладення другого 28 травня 2021 року ОСОБА_1 не звертався до суду з метою поділу майна, що свідчить про те, що спірна квартира, хоча й придбана у шлюбі, але належала відповідачу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що ОСОБА_1 має намір продати половину квартири, в якій на сьогоднішній день зареєстрована їх спільна дитина ОСОБА_5 , що безумовно порушує її права, що підтверджується розміщеним ним оголошенням на сайті продажу OLX, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 в цілому, апеляційний суд враховує, що в зустрічному позові про поділ майна подружжя ОСОБА_3 не заявляла вимог про визнання спірної квартири своєю особистою власністю, зокрема з підстав придбання за рахунок особистих подарованих їй коштів, і в подальшому позовні вимоги за зустрічним позовом нею не уточнювались і не збільшувались.

Відтак, задоволення прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_3 про відмову в первісному позові ОСОБА_1 , який просив здійснити поділ квартири, оскільки самою ОСОБА_3 таких вимог не заявлялось, призвело би до залишення спору в частині поділу квартири невирішеним.

В частині вирішення зустрічного позову суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 придбав три автомобілі, а саме: автомобіль марки «Daewoo», модель - Nexia, 2012 року випуску, автомобіль марки «Skoda», модель - Octavia, 2007 року випуску, та автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, 2007 року випуску, та за відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження придбання вказаних транспортних засобів за особисті грошові кошти позивача, дійшов правомірного висновку, який не заперечувався відповідачем за зустрічним позовом в апеляційній скарзі, що вказані автомобілі були спільною сумісною сторін.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що відчуження автомобілів відбулось за згодою відповідача, суд першої інстанції правильно виснував, що в такому разі ОСОБА_3 має право на відшкодування грошової компенсації вартості її частки у вказаних транспортних засобах.

Суд першої інстанції надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 що всі кошти від продажу спірних автомобілів були витрачені в інтересах сім`ї, і за відсутності належних та допустимих доказів цих обставин, правомірно не прийняв до уваги такі заперечення відповідача за зустрічним позовом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що автомобілі придбавались на продавались послідовно: перший придбано 12 лютого 2013 року, реалізовано 23 травня 2014 року, другий придбано 18 липня 2017 року, перереєстровано на нового власника 03 січня 2019 року, третій придбано за кошти від реалізації другого автомобіля 18 серпня 2021 року, перереєстровано на нового власника 09 вересня 2021 року, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, не підтверджені доказами в частині придбання третього автомобіля за рахунок коштів від реалізації другого автомобіля, а також в частині придбання спірної квартири за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу першого автомобіля, та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постановах від 30 січня 2019 року в справі № 158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року в справі № 544/856/20, від 01 березня 2023 року в справі № 359/10855/19, від 20 грудня 2023 року в справі № 127/21002/21 про те, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє неспроможні доводи апеляційної скарги, що у ОСОБА_3 відсутні докази на підтвердження того, що відчуження автомобілів позивач здійснив без погодження з нею.

З урахуванням ч. 3 ст. 65 СК України, якою передбачено надання письмової згоди іншого з подружжя на відчуження цінного майна в письмовій формі, і оскільки доказів отримання такої згоди у ОСОБА_3 відповідачем за зустрічним позовом не надано, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують, а підтверджують правильні висновки суду першої інстанції, що судом першої інстанції не враховано необхідність отримання письмової згоди ОСОБА_3 на відчуження автомобілів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що з моменту продажу автомобілів минув тривалий час (більше 3 років та більше 9 років), чого не було враховано судом першої інстанції і не застосовано строку позовної давності, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов».

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, Верховним Судом у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 489/1499/16-ц (провадження № 61-30907св18). від 30 червня 2021 року у справі № 182/1428/20 (провадження № 61-3275св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 587/1562/21 (провадження № 61-6658св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 753/15306/17 (провадження № 61-16263св21).

Обґрунтовуючи дотримання строку позовної давності, позивач за зустрічним позовом посилалася на те, що дізналася про відчуження ОСОБА_1 спірного майна - транспортних засобів, які є спільним сумісним майном подружжя, лише 03 жовтня 2023 року, отримавши лист з ГСЦ МВС, з чим погодився суд першої інстанції, правомірно відхиляючи аргументи ОСОБА_1 щодо пропуску позовної давності за зустрічним позовом та залишаючи заяву про застосування позовної давності без задоволення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд в обґрунтування своїх висновків не навів підстав, як могло статися так, що про продаж першого автомобіля ОСОБА_3 дізналася тільки через дев`ять років після його продажу, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані припущення, з огляду на те, що відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів, що він повідомляв ОСОБА_3 про здійснення ним відчуження транспортних засобів, або що вона могла дізнатися про ці обставини іншим шляхом, а отже, що вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав раніше, ніж нею зазначено у позові.

Апеляційний суд враховує, що в процесуальних заявах по суті справи сторони повідомляли, що транспортні засоби фактично перебували в особистому користуванні ОСОБА_1 , оскільки він працював водієм, в тому числі в службах таксі, чого ним не заперечувалось, а докази того, що позивач за зустрічним позовом також користувалася автомобілями, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.