РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 рокуСправа № 495/10661/24
Номер провадження 2/495/4937/2024

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Мартиненко Т.А.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», третя особа: Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

29.11.2024 ОСОБА_1 звернулась із позовом до ТОВ «Фінпром маркет», третя особа: Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису № 9616 від 23.02.2021 таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 12671 грн.

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. 23.02.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис №9616 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості у сумі 12671 грн.

14.06.2021 державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження № 65749133.

В межах даного виконавчого провадження, державним виконавцем були винесені постанови про відрахування з доходів: мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди, а також про звернення на заробітну плату, стипендію, пенсію та інші доходи боржника.

В межах даного виконавчого провадження з позивача було стягнуто борг у повному розмірі та основну винагороду виконавця.

Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та є таким що не підлягає виконанню на підставі відсутності ознак безспірності стягуваної заборгованості, а також є таким, що порушує її права на мирне володіння та користування своїм майном.

На підставі ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 12671 грн, стягнуті на підставі виконавчого напису № 9616 від 23.02.2021.

1.2 Представник відповідача подав заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав, в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В частині стягнення з відповідача на користь позивач безпідставно набутих грошових коштів у сумі 12671, які були стягнуті на підставі виконавчого напису № 9616 відмовити, оскільки зобов`язання позивача перед відповідачем за договором не виконанні та не припиненні.

Також відповідач просив повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у зв`язку із визнанням позову.

2. Рух справи у суді.

Позов надійшов до суду29.11.2024.

Ухвалою від 02.12.2024 відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 13.02.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про врегулюванні спору за участю судді.

3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.

Представник відповідача подав до суду заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнає частково.

Від третіх осіб письмових пояснень по суті позову до суду не надходило.

З огляду на розгляд справи без виклику сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).

4. Фактичні обставини справи

23.02.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис № 9616 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості у сумі 12671 грн.

14.06.2021 державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження № 65749133, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.06.2021.

В межах даного виконавчого провадження з позивача було стягнуто борг у повному розмірі та основну винагороду виконавця, що підтверджується копією квитанції АТ «Приват Банк» № 9360-4436-8002-6583 від 13.11.2024, що підтверджує факт сплати ОСОБА_1 на користь Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заборгованості за відкритим ВП № 65749133 у загальній сумі 14207 грн 10 коп.

5. Норми права, які застосував суд. Висновки суду.

5.1 Щодо позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

У абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17.

Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, відповідно до яких кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Тобто, після 22 лютого 2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими.

Відповідач, відповідно до положень статей 76-81 ЦПК України, не надав суду належних і достатніх доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенку Є.М. були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором.

Враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, а також враховуючи що станом на час вчинення виконавчого напису зазначена у ньому заборгованість не була безспірною, оскільки виконавчий напис оскаржується позивачем з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

5.2 Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 12671 грн, що були стягнуті за виконавчим провадженням № 65749133 на підставі вказаного виконавчого напису, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст.1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20 (провадження №61-88св21) зроблено висновки про те, що судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212ЦКУкраїни у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18.

14.06.2021 державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження № 65749133, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.06.2021.

В межах даного виконавчого провадження з позивача було стягнуто борг у повному розмірі та основну винагороду виконавця, що підтверджується копією квитанції АТ «Приват Банк» № 9360-4436-8002-6583 від 13.11.2024, що підтверджує факт сплати ОСОБА_1 на користь Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заборгованості за відкритим ВП № 65749133 у загальній сумі 14207 грн 10 коп.

Таким чином, оскільки виконавчий напис, вчинений 23.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 9616, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості у сумі 122671 грн, був вчинений без правових на те підстав, суд вважає, що набуття коштів відповідачем на підставі такого виконавчого напису, є безпідставним як на час набуття, так і на момент розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині та стягує з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти, що були стягнуті та фактично перераховані відповідачу в межах виконавчого провадження № 65749133 від 14.06.2021 у сумі 12671 грн.

6. Розподіл судових витрат.

6.1 Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За подання до суду позовної заяви фізичною особою через систему електронний суд із позовними вимоги одночасно майнового та немайнового характеру належить сплатити судовий збір у сумі 1937,92 грн (968,96 грн * 2 ).

Відповідач визнав позов в частині немайнової вимоги. Тому керуючись правилами частини першої статті 142 ЦПК України, із відповідача на користь державного бюджету України необхідно стягнути 484,48 грн (як 50 % за визнану задоволену позовну вимогу).

Окрім того з відповідача на користь державного бюджету України необхідно стягнути 968,96 грн судового збору як за вимогу майнового характеру (не визнану задоволену позовну вимогу), усього 1453,44 грн.

6.2 Щодо витрат на правничу допомогу

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з доведеності понесення стороною таких витрат і з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У ч.2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу до позовної заяви Адвокатське об`єднання «Арсеній Ірини», в особі керуючого Мусієнка А.В. додав: договір про надання правової допомоги № 12/11/21/1 від 12.11.2024 року; акт наданих послуг №1 до договору №12/11/21/1 про надання правничої допомоги від 21.02.2024; копію квитанції від 12.11.2024 до прибуткового ордеру № 109, прийнято від ОСОБА_1 , н підставі договору про надання правової допомоги від 12.11.2024 у сумі 5000 грн.

Враховуючи сталу практику вирішення даної категорії справ незначної складності, заявлену до відшкодування позивачем суму витрат на правничу допомогу суд знаходить непропорційною та неспівмірною у тому числі із складністю справи та наданими адвокатом послугами, обсягом виконаних робіт.

03.12.2024 від представника ТОВ «Фінпром маркет» надійшла заява про зменшення витрат на правничу допомогу, в якій просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 5000 грн до 2850 грн.

Керуючись положеннями частини третьої статті 141 ЦПК України; керуючись принципом дійсності, необхідності, розумності понесених позивачем витрат на правничу допомогу, їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, суд знаходить необхідним задовольнити клопотання представника відповідача та зменшити суму правничої допомоги до 2850 грн.

Керуючись статтями 15, 16, 18, 526 ЦК України, ст. ст. 34, 39, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», третя особа: Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 9616 від 23.02.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованості у сумі 12671 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на ОСОБА_1 12671 грн (дванадцять тисяч шістсот сімдесят одна грн) безпідставно набутих коштів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 1453 грн 44 коп. (одна тисяча чотириста п`ятдесят три грн 44 коп).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 2850 грн (дві тисячі вісімсот п`ятдесят грн).

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13.02.2025.

Відомості про учасників справи згідно із п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання6 АДРЕСА_1 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», , місцезнаходження: Стельмаха,9А/204, місто Ірпінь;

третя особа Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), , місцезнаходження: вулиця Миколаївська, 30, місто Білгород-Дністровський, Одеська область;

третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, адреса: вулиця Мала Житомирська, 6/5, місто Київ.

Суддя Ю.Ф. Волкова