провадження № 22-ц/824/2763/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:

стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 09 вересня 2019 року в розмірі 21 246 129 грн., з яких: 4 569 060 грн. - заборгованість з повернення позики, 16 677 069 грн - пеня за період з 14 листопада 2021 року по 13 листопада 2022 року (включно).

Позов обґрунтовано тим, що 09 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики. Згідно умов Договору Позивач передав Відповідачу у власність грошові кошті в сумі 3 397 766,00 грн, що станом на дату укладання Договору було еквівалентно 134 000,00 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками, а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 09 березня 2020 року включно. Відповідач порушив умови договору та не повернув суму позики в повному обсязі у встановлений строк. Всього Відповідачем повернуто суму, еквівалентну 21 600 доларів США в період з 09 жовтня 2019 року по 04 серпня 2020 року. Загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 21 246 129 грн., з яких: 4 569 060 грн. - заборгованість з повернення позики, 16 677 069 грн. - пеня за період з 14 листопада 2021 року по 13 листопада 2022 року (включно). Отже, Відповідач добровільно не повертає позичені у Позивача грошові кошти, чим порушує права та законом охоронювані інтереси Позивача, у зв`язку із чим Позивач звертається до суду.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року замінено позивача ОСОБА_3 на ОСОБА_2 , у зв`язку з відступлення права вимоги; ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06 вересня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 09 вересня 2019 року в загальному розмірі 9 229 501,20 грн, з яких: 4 569 060,00 грн. - сума основного боргу, 4 660 441,20 грн. - сума пені. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 5 334,15 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 20 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року в частині стягнення з апелянта пені в розмірі 4 660 441,20 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині місцевий суд не врахував, що відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він звільняється від сплати пені на користь позикодавця за прострочення у період дії карантину, який тривав в Україні з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення коштів за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Бойкініч Роман Сергійович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Баранов Олександр Валерійович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак ї неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики.

За умовами Договору Позивач передав Відповідачу у власність грошові кошті в сумі 3 397 766,00 грн, що станом на дату укладання Договору було еквівалентно 134 000,00 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками, а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 09 березня 2020 року включно.

У договорі сторони обумовили графік повернення позики, відповідно до якого повернення позики здійснюється частинами у гривнях в сумах, еквівалентним сумам в доларах США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками України на день кожної передачі грошових коштів.

В пункті 3 договору зазначено, що при неповерненні чи несвоєчасному поверненні позики або їх частини, у строки, визначені пунктом 2.6 даного договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

01 березня 2024 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено Договір про відступлення права вимоги, а також нотаріально посвідчений Договір про відступлення прав за Договором іпотеки, відповідно до яких ОСОБА_2 набула право вимоги до ОСОБА_4 за договором позики від 09 вересня 2019 року.

04 березня 2024 року відповідачу надіслано повідомлення про заміну кредитора.

Вирішуючи спір в частині стягнення пені за період з 14 листопада 2021 року по 13 листопада 2022 року (включно) в розмірі 16 677 069,00 грн суд встановив, що на період дії воєнного стану законом обмежено нарахування пені за договорами позики, тому стягненню підлягає сума процентів на умовах договору в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу, розрахована позивачем за період з 14 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно) в розмірі 4 569 060,20 грн.

Колегія апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України).

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК України не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі №172/1159/20).

Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Отже, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2024 року у справі №201/9121/22 зазначив, що тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину

в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Отже, в період нарахування позивачем пені, у тому числі у задоволеній судом першої інстанції частині з 14 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно) карантин не завершився.

Не врахувавши приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, місцевий суд помилково не застосував вказані норми права до спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 пені за період з 14 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно) в розмірі 4 569 060,20 грн.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення пені за договором позики за період з 14 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 4 660 441,20 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (21,5%), слід зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору за подання позовної заяви з 5 334,15 грн. до 2 227,74 грн.

Також, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 належить стягнути з ОСОБА_2 на користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 18 604,50 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2024 року в частині стягнення пені - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення пені за договором позики за період з 14 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 4 660 441,20 грн.

Провести перерозподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору за подання позовної заяви з 5 334,15 грн. до 2 227,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 18 604 (вісімнадцять тисяч шістсот сім гривень) 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова