КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/8577/24 Головуючий у І інстанції Петренко Н.О.
Провадження №22-ц/824/3989/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського - тимчасово виконуючого обов`язки ректора Олександра Бессараба на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року у справі за позовом Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01 вересня 2022 року між Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського та ОСОБА_1 укладено договір про надання освітніх послуг, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача надати освітню послугу по здійсненню навчання за обраним ступенем вищої освіти бакалавр за спеціальністю 053 «Психологія», заочної форми навчання, на платній основі.

Згідно договору відповідач зобов`язалась своєчасно вносити плату за освітню послугу в розмірах та порядку, встановлених договором. Під час навчання відповідач не виконувала свої зобов`язання за договором належним чином, а саме за період навчання не внесла плату за навчання в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського заборгованість за договором про надання освітніх послуг в розмірі 22137,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського - тимчасово виконуючого обов`язки ректора О.Бессарабподав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема в доводах апеляційної скарги зазначає, що Таврійський національний університет імені В.І.Вернадського надав студентці ОСОБА_1 освітні послуги у 2022-2024 навчальних роках в повному обсязі, остання в свою чергу їх не сплатила, тому відповідно до ст. 612 ЦК України вона вважається такою, що прострочила (не виконала) зобов`язання, відповідно до п. 5.1 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, сторони несуть відповідальність згідно із законом та цим Договором.

Крім того, в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що ОСОБА_1 не була відрахована з навчального закладу та є студенткою, яка продовжує навчання.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2022 року між Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського та ОСОБА_1 укладено договір про навчання № 35/04-з.

Відповідно до витягу з наказу №541-с/з від 01 вересня 2022 року ОСОБА_2 було зараховано з 01 вересня 2022 року, як студентку 2 курсу з очної заочної форми, здобуття освіти за спеціальностями (спеціалізація) «Психологія» за кошти фізичних та/або юридичних осіб.

Відповідно до п. 4.2 договору загальна вартість навчання за весь строк навчання становить 42 300,00 грн., зокрема другий курс 2022 -2023 вартість складала 14 100,00 грн., третій курс 2023 -2024 вартість складала 14 100,00 грн., четвертий курс 2024 -2025 вартість складала 14 100,00 грн.

Згідно п. 4.3. Договору плата на реєстраційний рахунок закладу вноситься безготівково щосеместрово не пізніше ніж за 15 календарних днів до початку семестру в сумі 7050,00 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору підставами відрахування студента є зокрема невиконання індивідуального плану.

Пунктом 6.3 договору наявність заборгованості по сплаті за навчання студента понад шестимісячний термін є підставою для його відрахування.

Відповідно до п. 7.3 договору договір припиняється (розривається): у разі завершення виконання сторонами своїх зобов`язань, за згодою сторін, у разі неможливості виконання сторонами своїх зобов`язань у зв`язку з прийняттям нормативно-правових актів, що змінили умови, встановлені цим договором, у разі ліквідації закладу, у разі відрахування студента, за рішенням суду в разі порушення або невиконання однією із сторін умов договору.

15 січня 2024 року позивачем було направлено на ім`я ОСОБА_1 претензійний лист № 09/06-32, в якому вказано, що станом на 01 січня 2024 за надані освітні послуги остання має заборгованість перед Університетом у сумі 22 137,00 грн. У разі невиконання вимог, викладених в цьому листі, університет вимушений буде звернутися до суду з відповідним позовом для примусового стягнення суми боргу за надання освітньої послуги з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а також пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, з віднесенням судових витрат на рахунок ОСОБА_1 .

Вказаний претензійний лист залишився без реагування зі сторони відповідача.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Ч. 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Як визначено у ч. 1, 3 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Нормами ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, в який період ОСОБА_1 було відраховано з навчального закладу та з яких причин, встановити який період відповідач проходила навчання та за які курси навчального року їй було нараховано заборгованість за договором про надання освітніх послуг не є можливим.

Крім того, суду першої інстанції не надано розрахунок заборгованості та з чого виходив позивач, нараховуючи заборгованість за договором про надання освітніх послуг у розмірі 22 137,00 грн.

З таким висновком суду погоджується і колегія апеляційного суду та вважає його законним та обґрунтованим.

Доводи апелянта, що Таврійський національний університет імені В.І.Вернадськогонадав студентці ОСОБА_1 освітні послуги у 2022-2024 навчальних роках в повному обсязі апеляційний суд критично оцінює, оскільки скаржником не надано доказів на підтвердження надання позивачем освітніх послуг ОСОБА_1 .

Такими доказами можуть бути, зокрема: затверджений Таврійським національним університетом імені В.І.Вернадського графік навчальних занять протягом 2022-2024 навчальних років, графік відвідування занять, виклики на сесії, тощо.

Позивачем також не надано суду на підтвердження надання освітніх послуг даних про результати семестрового контролю, які б вказували на присутність студентки ОСОБА_1 на заняттях, виконання нею вимог індивідуального навчального плану у відповідному семестрі навчального року.

Крім того, позивачем не надано детальний розрахунок заборгованості ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, з якого можна було б встановити, за який період позивач нарахував заборгованість та в якому розмірі.

Не заслуговують на увагу і доводи скаржника про те, що ОСОБА_1 не було відраховано з навчального закладу, дана обставина не звільняє позивача від обов`язку надання належних доказів для підтвердження позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, що відповідає положенням ч. 5 ст. 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як це закріплено положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Як закріплено вимогами ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для стягнення заявленої позивачем суми, оскільки позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості за договором про надання освітніх послуг.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського - тимчасово виконуючого обов`язки ректора Олександра Бессараба залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар