КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/879/2025
справа №757/5687/20-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Дементьєва Тараса Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київгаз» про визнання недійcним договору,-

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору.

В обґрунтування позову вказує, що 19 листопада 2019 року в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області позивачка отримала копію судового наказу у цивільній справі. Цього ж дня позивачка ознайомилась із матеріалами справи за заявою АТ "Київгаз" про видачу судового наказу.

Вказує, що до заяви про видачу судового наказу ПАТ "Київгаз" долучив копію договору №300000530 від 08 жовтня 2012 року про надання населенню послуг з газопостачання, який позивачка уважає недійсним, оскільки підпис, проставлений у договорі, не належить позивачці.

Окрім цього вказує, що задовго до підписання договору позивачка змінила прізвище з " ОСОБА_1 " на " ОСОБА_1 ", відтак жодним чином не могла укласти цей договір від імені ОСОБА_1 , оскільки на момент його "підписання" була одружена п`ять років та мала інше прізвище.

Зазначає, що позивачка з 13 вересня 2011 року по 29 березня 2013 року утримувалась під вартою у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області.

Мотивуючи наведеним, з посиланням на статтю 215 ЦК України, просить суд визнати недійсним договір №300000530 від 08 жовтня 2012 року про надання населенню послуг з газопостачання, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "Київгаз".

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Дементьєвим Т.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Вказує, що договір про надання населенню послуг з газопостачання №300000530 від 08 жовтня 2012 року ОСОБА_1 у жоден спосіб не укладала.

Вказує, що під час розгляду цієї справи, а також інших цивільних справ №363/895/20 та №758/16157/17, АТ "Київгаз" не могло надати судам оригінал Договору про надання населенню послуг з газопостачання №300000530 від 08 жовтня 2012 року, зокрема, АТ "Київгаз" без будь-яких належних пояснень не виконано ухвалу суду першої інстанції від 25 січня 2023 року.

Вказує, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення містить твердження про те, що постачання природнього газу побутовим споживачам за адресою: АДРЕСА_1 нібито підтверджується фактами оплати за спожитий газ, є по суті договором приєднання та факт надання вказаної послуги суд уважав доведеним.

Звертає увагу, що предметом цього спору не було стягнення заборгованості за договором, оспорювався сам договір про надання населенню послуг з газопостачання №300000530 від 08 жовтня 2012 року і наявними є усі докази сторони позивачки для задоволення позову.

Безпідставним є твердження суду першої інстанції щодо відсутності клопотання позивачки про проведення почеркознавчої експертизи, адже витребувати у відповідача оригінал договору не вдалось.

Посилається на встановлені Київським апеляційним судом обставини цивільної справи №363/895/20, яка в суді апеляційної інстанції змінила номер №363/12472/20 (провадження 22-ц/824/2832/2021).

Посилається на порушення судом першої інстанції частини 3 статті 272 ЦПК України, оскільки вступну та резолютивну частину рішення було проголошено 17 листопада 2023 року, а повне судове рішення складено було лише 04 березня 2024 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

30 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив АТ "Київгаз" на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву вказує, що згідно договору дарування частини житлового будинку від 27 грудня 2002 року ОСОБА_1 прийняла в дар 54/100 частин будинку АДРЕСА_1 . В договорі було зазначено дошлюбне прізвище ОСОБА_1 - " ОСОБА_1 ".

Вказує, що будинок АДРЕСА_1 газифікований, що підтверджується наявним проектом газифікації №59/п, 1969, ПІ "Укржилремпроект", актом прийомки в експлуатацію газифікованого об`єкту від 16 липня 1970 року, відомістю на пуск газу від 15 серпня 1970 року.

Вказує, що за договором постачання природнього газу постачальник зобов`язався поставити побутовому споживачу природній газ у необхідних для нього об`ємах, а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначає договором.

Вказує, що на письмову вимогу побутового споживача постачальник зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення безкоштовно надати побутовому споживачу підписану уповноваженою особою постачальника письмову форму договору постачання природного газу побутовим споживача.

08 жовтня 2012 року між ПАТ "Київгаз" та ОСОБА_1 укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання №300000530.

Вказує, що здійснення позивачкою оплат послуг з газопостачання само по собі є конлюдентною дією, тобто дією особи, що виражає її волевиявлення на встановлення правовідносин, зокрема, на укладення угод.

З моменту укладення договору та по теперішній час позивачка не зверталась до відповідача із заявою про відключення газу. Таким чином, до закінчення дії ліцензії АТ "Київгаз" на постачання природного газу населенню, відповідач здійснював постачання природного газу позивачці до її приватного будинку, а позивачка у свою чергу споживала природний газ та сплачувала за дану послугу, що в свою чергу підтверджує факт про визнання нею умов договору.

Вказує, що з доданої до матеріалів справи копії довідки про звільнення частина "Б" серія КИВ №05998, виданої ОСОБА_1 убачається, що ОСОБА_1 перебувала у Київському слідчому ізоляторі у період з 13 вересня 2011 року по 29 березня 2013 року та звільнена на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2013 року.

Зазначає, що матеріали справи містять копію службової записки від 10 жовтня 2010 року №919/26, складеної начальником РАВ ФЕГГ №3 ВАТ "Київгаз" Чорною Т.В. на ім`я начальника УТГН ВАТ "Київгаз" Семеновій В.О. про допущення описки в договорі, із якої убачається, що начальником РАФ ФЕГГ №3 Чорною Т.В. 08 жовтня 2010 року при укладенні договору №300000530, була допущена описка в даті укладання договору, замість вірної дати 08 жовтня 2010 року поставлена невірна 08 жовтня 2012 року. Вказано, що 10 жовтня 2010 року під час реєстрації договору була виявлена описка, про що повідомлено начальника УТНГ ВАТ "Київгаз".

Вказує, що на підтвердження тверджень про те, що підпис на договорі не належить позивачці, остання не заявляла у суді першої інстанції клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові №456/2632/15-ц від 23 жовтня 2019 року

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Дементьєв Т.М., підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача АТ "Київгаз" - Полішко Ю.Л. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки та представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в позивачки було відсутнє волевиявлення на отримання послуг з газопостачання до позовної заяви не надано.

Відхиляючи доводи позивачки про те, що на Договорі вона не могла поставити підпис, суд вказав, що наведене спростовує факту надання послуг з газопостачання до будинку за адресою АДРЕСА_3 , який належить позивачці на праві приватної власності. Також позивачкою не заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування справжності підпису на Договорі не надала.

Суд зробив висновок, що позивачем не наведено достатніх та переконливих обставин, які б у своїй сукупності дали обґрунтовані підстави для визнання недійсним договору № 300000530 від 08 жовтня 2012 року про надання населенню послуг з газопостачання, укладеного між сторонами недійсним.

З матеріалів справи убачається наступне.

Відповідно до даних договору дарування частини житлового будинку від 27 грудня 2002 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 64-65).

Вказаний будинок газифікований, що підтверджується даними проекту газифікації №59/п, 1969, ПІ «Укржилремпроект», акту прийомки в експлуатацію газифікованого об`єкту від 16 липня 1970 року, відомістю на пуск газу від 15 серпня 1970 року (том 1 а.с. 54-63).

Матеріали справи містять копію договору №300000530 від 08 жовтня 2012 року між ПАТ "Київгаз" та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого виконавець зобов`язується безперервно надавати споживачеві, членам його сім`ї та іншим особам, зареєстрованим у квартирі, приватному будинку, послуги з постачання природного газу для побутових потреб з гарантованим рівнем надійності, безпеки, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами (цінами) у строки і на умовах, передбачених цим договором (том 1 а.с. 2-5).

Згідно даних довідки про звільнення КИВ №05998, виданої Київським слідчим ізолятором, убачається, що ОСОБА_1 з 13 вересня 2011 року по 29 березня 2013 року відбувала покарання в Київському слідчому ізоляторі (том 1 а.с. 6).

25 квітня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на " ОСОБА_1 ", що підтверджується даними свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 (том 1 а.с. 7).

Відповідно до даних листа АТ "Київгаз" №783/19-1 від 16 грудня 2021 року відповідач повідомив представника позивачки, що договір на постачання природного газу між ПАТ "Київгаз" та ОСОБА_1 не укладався (том 2 а.с. 13, 40).

З даних акту №13 від 08 квітня 2019 року "Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду" убачається, що до знищення як такі, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, відібрані документи справи фонду ВАТ "Київгаз" та ПАТ "Київгаз" документи, зокрема договори на постачання та транспортування природного газу із споживачами м. Києва (фізичні (приватні) особи) (том 2 а.с.100-102).

Відповідно до службової записки №919/26 від 10 жовтня 2010 року, складеної начальником РА ФЕГГ №3 ВАТ "Київгаз" Чорною Т.В., убачається, що 08 жовтня 2010 року при укладанні договору №300000530, була допущена описка в даті укладення договору, замість вірної дати «08 жовтня 2010 року» поставлена невірна дата «08 жовтня 2012 року». Вказана описка виявлена 10 жовтня 2010 року під час реєстрації договору (том 1 а.с. 77).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до абзацу 1 статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені договори, є факт вираження сторонами їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

На відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Установлено, що звертаючись до суду із цим позовом, позивачка просить визнати недійсним договір №300000530 про надання населенню послуг з газопостачання посилаючись на те, що вона його не підписувала.

Із змісту оспорюваного договору убачається, що такий датовано 08 жовтня 2012 року.

Разом з цим, згідно службової записки №919/26 10 жовтня 2010 року, складеної начальником РА ФЕГГ №3 ВАТ "Київгаз" Чорною Т.В., убачається, що 08 жовтня 2010 року при укладанні договору №300000530, була допущена описка в даті укладення договору, замість вірної дати «08 жовтня 2010 року» поставлена невірна «08 жовтня 2012 року». Вказана описка виявлена 10 жовтня 2010 року під час реєстрації договору.

Із змісту оспорюваного договору убачається, що від імені ПАТ "Київгаз" діяла начальник РАВ ФЕГГ №3 Чорна Т.В. на підставі "Д-23/11 від 12.04.11 р" (як в оригіналі).

Аналіз цієї обставини, дозволяє зробити висновок, що твердження відповідача про укладення договору у 2010 році та його посилання на службову записку є хибними, оскільки є очевидним, що при підписанні договору 08 жовтня 2010 року уповноважена особа не могла діяти на підставі довіреності від 12 квітня 2011 року.

Колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на таке.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що позивачка просить суд визнати недійсним договір, який вона, як стверджує, не підписувала.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац 1 частини 1 статті 216 ЦК України).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Конструкція частини 3 статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

Отже, тлумачення частини 3 статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини 1 статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини 4 статті 203, частини 1 статті 215, частини 1 статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведеного не врахував, та відмовивши у задоволенні позову, навів помилкове обґрунтування.

З урахуванням статті 376 ЦПК України апеляційний суд робить висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції із викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дементьєва Тараса Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 13 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова