Справа № 634/385/24
Провадження № 2/634/6/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Сахновщинський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Зимовського О.С., за участі секретаря судового засідання Литвиненко Т.А., розглянувши у судовому засіданні в залі суду сел. Сахновщина Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки, -
На обґрунтування позову зазначають, що відповідач ОСОБА_3 проживає в м. Горлівка Донецької області. З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивачі пропонували виїхати відповідачу на підконтрольну територію України, але остання відмовилася. Позивачі, розуміючи, що відповідачка вже не повернеться на підконтрольну територію України, а буде й надалі проживати на тимчасово окупованій територій, вони неодноразово пропонували вирішити питання з поділом земельної ділянки. Підчас спілкуванні по телефону позивачі пропонували відповідачу припинити спільну часткову власність на вище зазначену земельну ділянку та поділити її в натурі, на що відповідачка не заперечувала, але так як вона проживає на окупованій території, на території не підконтрольній України, і виїжджати категорично відмовляється, фізично взяти участь у поділі або надати свою згоду, посвідчену нотаріально, або самостійно прибути до нотаріуса, позбавлена фізично.
З цього приводу, позивачі навіть неодноразово намагалися звернутися письмово до відповідачки через засоби поштового зв`язку, але працівники Укрпошти відмовлялися навіть приймати поштову кореспонденцію для відправлення в м. Горлівка Донецької області, посилаючись, що дана територія є тимчасово окупованою.
Дані обставини перешкоджають та порушують право позивачів на поділ земельної ділянки в натурі в добровільному порядку (в досудовому), через що змушені звертатися з даним позовом саме до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечували проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення.
Раніше в судовому засіданні позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мате - ОСОБА_4 , після її смерті позивачі як діти померлої та відповідач, як мати померлої прийняли спадщину. До спадкового майна входила земельна ділянка, розташована на території Сахновщинської селищної ради Сахновщинського району с. Германівка Харківської області, загальною площею 5,19 га в межах згідно з планом, для ведення товарного с/г виробництва, яка належала померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 № 716232 від 09 січня 2002 року.
Позивачі та відповідач, як спадкоємці першої черги 04 березня 2008 року отримали від державного нотаріуса Третьої Горлівської державної нотаріальної контори Шипович Я. І. свідоцтва про право на спадщину кожен по 1/3 частки вищенаведеної земельної ділянки. За замовленням позивача ОСОБА_1 , було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж вищенаведеної земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного с/г виробництва на території Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області.
Представник позивачів ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення.
З матеріалів справи вбачається, що останнє відоме місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_3 .
З Меж та Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджених Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019, вбачається, що м. Горлівка є тимчасово окупованою територією України.
Відповідно до частини першої статті 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи шляхом неодноразового опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач не надала суду відзиву на позов чи будь-яких інших заяв або клопотань.
З огляду на подані учасниками справи письмові заяви, суд провів розгляд справи у судовому засіданні за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Ухвалою суду від 04.02.2025 року визначено провести заочний розгляд справи.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку.
З наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 березня 2008 року державним нотаріусом Третьої Горлівської державної нотаріальної контори Шипович Я.І., вбачається, що спадкоємцями 1/3 частини майна у вигляді земельної ділянки площею 5,19 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , є донька ОСОБА_1 (а.с. 10).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 березня 2008 року державним нотаріусом Третьої Горлівської державної нотаріальної контори Шипович Я.І., вбачається, що спадкоємцями 1/3 частини майна у вигляді земельної ділянки площею 5,19 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , є її син ОСОБА_2 (а.с. 14).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04 березня 2008 року державним нотаріусом Третьої Горлівської державної нотаріальної контори Шипович Я.І., вбачається, що спадкоємцями 1/3 частини майна у вигляді земельної ділянки площею 5,19 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , є її мати ОСОБА_3 (а.с. 18).
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єктами права власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до положення ч. 1ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
За змістом ч.ч. 1, 3, 4 ст. 86 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття поділ та виділ не є тотожними.
При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.
При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна.
Тобто поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 501/2148/17 від 19 травня 2021 року та № 310/7011/17 від 28 липня 2021 року.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.08.2023 року у справі № 128/2735/20.
Суд зазначає, що в обох випадках виділ частки із майна чи поділ майна законом передбачено укладення договору в письмовій формі, який підлягає нотаріальному посвідченню.
Крім того, на урегулювання вказаних правовідносин поширюється дія Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.
Відповідно до пункту 6, глави 1, розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, зазначено, що договір про виділення частки в натурі може бути укладений між усіма учасниками спільної часткової власності або між кількома з них. Учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право.
Згідно частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.
Зі змісту цієї статті вбачається, що право поділу та виділу земельної ділянки підлягає захисту в судовому порядку, якщо між співвласниками недосягнута згода щодо розподілу.
Таким чином, законодавчо передбачено досудове врегулювання питань, пов`язаних з виділом та поділом земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності.
Лише за наявністю спору між співвласниками з приводу виділу чи поділу земельної ділянки- останній підлягає вирішенню в суді.
Позивачі зазначають, що зверталися до відповідача з пропозицією укласти договір про поділ майна у нотаріуса, але відповідач проживає на тимчасово окупованій території України і відмовляється приїздити для укладання такого договору.
За змістом ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Підставою для державної реєстрації прав є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).
У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Як слідує зі змісту позовної заяви, поданої адвокатом Головашич Ю.О. в інтересах позивачів, остання не в повній мірі розуміє різницю між поняттями «поділ» та «виділ» частки із спільного майна, адже за наявності двох та більше співвласників можливий виділ частки спільного майна з припиненням права спільної власності на спірну земельну ділянку за позивачами.
Наведене помилкове тлумачення представником позивачів норми права і, відповідно, некоректне, за встановлених фактичних обставин формулювання позовних вимог не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки суперечитиме завданню та основним цілям цивільного судочинства.
Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що сторони у справі є співвласниками земельної ділянки: позивачам належить по 1/3 частині земельної ділянки.
Щодо вимог позивачів про припинення права спільної часткової власності відповідача ОСОБА_3 суд зазначає наступне.
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України).
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
- припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку;
- рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку;
- визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право;
- у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для право набуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права.
Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні вимоги щодо припинення права спільної часткової власності відповідача на вказану земельну ділянку.
Позивачі не наполягають на стягненні судових витрат з відповідача, суд залишає за ними понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ та виділення земельної ділянки задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Сахновщинським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повний текст рішення складено 12.02.2025 року.
Суддя: