КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4124/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року (суддя Волошин В.О.) про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Житомиргаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про визнання бездіяльності протиправною,

встановив:

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо невиконання наказу Міністерства енергетики України № 198 від 8 червня 2022 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У 2015 році оператором ГРМ - АТ «Житомиргаз» вказаному будинку було присвоєно ЕІС-код НОМЕР_2 та відкрито особовий рахунок споживача природного газу № НОМЕР_1 , на ім`я його матері - ОСОБА_2 , що свідчило про наявність в останньої договору про розподіл природного газу. Також у 2015 році постачальник природного газу ТОВ «Житомиргаззбут» включив споживача ОСОБА_2 до власного реєстру споживачів на інформаційній платформі ГТС, що теж свідчило про наявність у ОСОБА_2 договору про постачання природного газу. 24 жовтня 2021 року його мати померла, а він, проживаючи з нею за вказаною адресою з 1960 року, фактично прийняв спадщину, успадкувавши власність на будинок.

Позивач вважав, що у відповідності до положень статей 1216, 1218, 1268 ЦК України після смерті його матері до нього перейшли усі права та обов`язки споживача природного газу, що належали останній на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок її смерті, в тому числі і право отримувати послуги постачання природного газу.

Позивач зазначав, що після 24 жовтня 2021 року ТОВ «Житомиргаззбут» продовжило виконувати належним чином умови договору та забезпечувати безперервне постачання природного газу до його будинку, а він забезпечував своєчасну та повну оплату послуг постачальника. При цьому, після смерті матері ніяких письмових договорів щодо постачання природного газу він не укладав. Разом з цим, після 8 червня 2022 року відповідачі

протиправно відмовились виконувати наказ Міністерства енергетики України № 198 від 8 червня 2022 року, припинивши газопостачання його будинку згідно умов діючого з 2015 року договору, у зв`язку з неподанням ним письмової заяви про приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2023

року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Позивач зазначає, що подана ним позовна заява відповідала вимогам закону, містила відомості про його місце реєстрації та проживання. Відомості стосовно найменування відповідача та його коду в ЄДРПОУ були отримані ним з платіжних квитанції, що надходили на його адресу. Також, у поданій ним позовній заяві зазначалось, які саме дії (бездіяльність) відповідачів ним оскаржуються і яке саме його право порушено.

Крім цього, позивач вважає, що суддя першої інстанції зробив помилковий висновок щодо необхідності сплати ним судового збору за подачу позовної заяви, оскільки на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору, як фактичний споживач послуг з постачання природного газу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суддя першої інстанції виходив з того, що вона не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, оскільки позивачем не вказано своє місце проживання чи перебування, у якості відповідача зазначено АТ «Житомиргаз» (), тоді як юридична особа з таким кодом має іншу назву; зі змісту позовної заяви неможливо встановити, які саме дії (бездіяльність) відповідачів призвели до порушення прав позивача і яке саме право було порушено; не надано доказів, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_2 ; не надано правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1 ; не обґрунтовано підстави об`єднання позовних вимог у позовній заяві, не зазначено, які вимоги є основними, а які похідними.

Також суддя зазначив, що до позову не додано доказів, що позивач є споживачем послуг відповідачів, а тому повинен сплатити судовий збір за дві вимоги немайнового характеру.

Ухвала судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року була направлена 21 листопада 2023 року на поштову адресу позивача та отримана ним 7 грудня 2023 року (с.с.14).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, оскільки станом на 20 лютого 2024 року ОСОБА_1 недоліки поданої позовної заяви не усунув.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судді першої інстанції, з таких підстав.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних

осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно частин 4, 5, 7 статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Позовна заява ОСОБА_1 містить зазначення позивача та відповідачів, їх місце знаходження та адресу знаходження позивача, в ній викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та обґрунтовано підстави пред`явлення вимог саме до визначених ним відповідачів.

При цьому, Цивільний процесуальний Кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викласти зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені судом під час попереднього розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі

розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Отже, нормами ЦПК України визначений перелік процесуальних дій суду першої інстанції у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає конкретний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а також здійснює виклад доводів, які на його думку, обґрунтовують заявлені ним вимоги.

Отже, при поданні позовної заяви позивачем були дотримані вимоги ст. 175 ЦПК України.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для залишення позовної заяви без руху, а у подальшому - повернення позовної заяви позивачу.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Колегія суддів вважає, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом з можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку.

Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.

За таких обставин, суддя не мав правових підстав для залишення позовної заяви без руху у зв`язку із ненаданням позивачем доказів в обґрунтування позовних вимог до конкретного відповідача.

Під час судового розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних

правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (зокрема, справа № 523/9076/16).

У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача та відмову позивача замінити неналежного відповідача на належного, не притягнення до участі у справі всіх заінтересованих осіб, суд може відмовити у задоволенні позовних вимог, а не повернути позивачу позовну заяву.

Враховуючи вищезазначене, суд не мав правових підстав для залишення позовної заяви без руху та у подальшому повернення позовної заяви з підстав неправильного зазначення ідентифікаційного коду відповідача або неправильного зазначення найменування відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У позовній заяві позивач зазначив, що він звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім, з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг, тощо.

За змістом ст. 1 цього Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надається для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Пунктами 13, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав. Порушені права підлягають захисту як при пред`явленні позову у суді першої інстанції, так і на наступних стадіях цивільного процесу (стадії апеляційного та касаційного провадження), оскільки ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Такий правовий висновок викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц Великою Палатою Верховного Суду.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що він є споживачем послуг з газопостачання до будинку АДРЕСА_1 , а бездіяльність відповідачів порушують його права споживача на отримання цих послуг.

За таких обставин, на стадії прийняття позовної заяви, суддя не може зробити однозначний висновок, що правовідносини сторін не регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а позивач не звільнений від сплати судового збору.

При цьому, якщо у результаті судового розгляду суд прийде до висновку, що правовідносини сторін не регулюються норами Закону України «Про захист прав споживачів», він не позбавлений можливості вирішити питання про стягнення судового збору за результатами розгляду справи.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як свідчить позиція Верховного Суду у численних справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відтак, повернення позовної заяви із підстав, наведених суддею першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до

правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви суддею першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Житомиргаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про визнання бездіяльності протиправною направити до Шевченківського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук