Номер провадження: 22-ц/813/66/25
Справа № 509/2847/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Шепеля В.С.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Бочарова А.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міською нотаріального округу - Федорченко Тетяна Михайлівна, про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними,

встановив:

05.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міською нотаріального округу Федорченко Т.М., та уточнивши вимоги, просила визнати недійними кредитний договір та іпотечний договір укладений між нею і Банком, а також між ОСОБА_2 і Банком, відповідно.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27.02.2007 року між позивачкою та Банком було укладено споживчий кредитний договір № М-46/07-К від 27.02.2007 року (далі - Кредитний договір).

Відповідно до п.2.1 умов укладеного Кредитного договору Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 250 000,00 доларів США під 14 % річних, а позивачка зобов`язалася повернути повністю суму кредиту та проценти за його користування шляхом зарахування позикової заборгованості на позичковий рахунок згідно з графіком погашення щомісячно. Остаточний термін повернення коштів згідно п.3.2 Кредитного договору є 20 лютого 2014 року.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений 28.02.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, Куркан Н.Ф., за реєстровим номером 837 (далі - Іпотечний договір). Предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0500 га, кадастровий номер :02:005:0644, розташована за тією ж самою адресою, які належали ОСОБА_2 .

Підстави для визнання Кредитного договору недійсним позивач вбачає в порушеннях вимог законодавства, допущених відповідачем під час укладення Кредитного договору та під час його виконання. Договір укладено не в національній валюті, як того вимагає законодавство, та умовою Банку, що є обов`язковою для позичальника про укладення страхування фінансових ризиків зі страховою компанією, що перебуває у партнерських відносинах з відповідачем.

Позивач зазначила, що стосовно можливості вільного вибору валюти договору та страхової компанії Банк ввів позивача в оману.

Крім того, позивачка вказувала на порушення Банком правил ч.3 ст.1056-1 ЦК України, посилаючись на те, що відповідач безпідставно збільшив відсоткову ставку на 2,4 %, що є підставами визнання такого договору нікчемним й відповідно до положень ч.2 ст.215 встановлює його недійсність.

Іпотечний договір позивачка також вважала недійсним, внаслідок того, що його укладення прямо випливало з недійсного правочину - Кредитного договору та фактично мало на меті лише заволодіння привабливою для відповідача нерухомістю, належної ОСОБА_2 , а не забезпечення виконання останнім Кредитного договору.

За викладених обставин позивач просила визнати недійсними Кредитний договір від 27 лютого 2007р. за №М-46/07-К та Іпотечний договір від 28.02.2007 р., укладені між позивачем та відповідачем, а також між ОСОБА_2 і Банком, відповідно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано недійсним Кредитний договір № М-46/07-К від 27 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Банком.

Визнано недійсним Іпотечний договір від 28.02.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Банком, посвідчений 28.02.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., за реєстровим номером 837.

Стягнуто з Банку користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 165,60 грн. (т.2, а.с.162-171).

В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову (т.2, а.с.184-188).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шепель В.С., посилаючись на законність оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін (т.3, а.с.111-112).

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_4 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 року від 01 серпня 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 року головуючий у справі суддя ОСОБА_4. була замінена на суддю Сегеду С.М., судді: Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. (т. 3, а.с.173).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від13,11.2023 року судді Комлева Є.С. та Сєвєрова Є.С. замінені на суддів Драгомерецького М.М. та Громіка Р.Д., (т.3, а.с.195).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.12.2024 року судді Драгомерецький М.М. та Громік Р.Д. замінені на суддів Вадовську Л.М. та Комлеву О.С. (т.4, а.с.53).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що Кредитний договір №М-46/07-К, який був укладений 27 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінанси та Кредит», в особі філії «Одеське Регіональне Управління» Банку «Фінанси та Кредит», підлягає визнанню недійсним у зв`язку з його невідповідністю ЦК України, Законам України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», «Про страхування», а також у зв`язку з впливом ТОВ «Фінанси та Кредит» на волевиявлення ОСОБА_1 , шляхом введення її в оману щодо істотних умов договору - прав та обов`язків сторін.

Що стосується визнання недійсним Іпотечного договору, то суд першої інстанції виходив із того, що він вчинений на виконання недійсного Кредитного договору, а тому також є недійсним, оскільки є похідним від головного.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2007 р. між позивачем - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем - ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № М-46/07-К.

23.08.2019 р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до п.1 якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив належні йому права вимоги до позичальників та поручителів зазначених в Додатку №1-2 до цього Договору, а ТОВ «ФК «Гефест» набув права вимоги, у тому числі і до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Таким чином з 23.08.2019р. ТОВ «ФК «Гефест» є кредитором по відношенню до ОСОБА_1 за Кредитним договором № М-46/07-К від 27.02.2007 р.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не повідомив позивача про можливість укладення Кредитного договору в національній валюті та не попередив позивача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.

Тобто суд виходив із того, що зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, але не повідомивши позивача про можливість укладення договору в національній валюті та не попередивши його, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач, відповідач ввів позивача в оману, що має наслідком невиправданий дисбаланс та непропорційність інтересів позивача та відповідача на шкоду саме позивачу.

Однак судом першої інстанції не було враховано, що позивач звернувся до відповідача з однозначним розумінням розміру кредиту, валюти та строку кредитування, заповнивши власноруч заяву на видачу кредиту (т.2, а.с.193).

При цьому колегія суддів зазначає, що на той час валютний кредит був значно дешевшим за кредит в національній валюті, а тому вибір позивачем валюти кредитування, на момент її отримання, був свідомим її вибором, оскільки був більш вигідним за кредит в національній валюті.

В подальшому, через зростання курсу валюти, яка була самостійно обрана позивачем ОСОБА_1 , про що вказано вище, суд переклав всю відповідальність за валютні ризики із неї на відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Оскільки спірний кредитний договір був укладений 27.02.2007р., тобто до того, як була прийнята постанова Правління Національного банку України (далі - НБУ), то посилання суду на п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених вищевказаною постановою Правління НБУ, є безпідставним.

?

Суд першої інстанції також вказав, що відповідач не виконав вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 628, 638 ЦК України, так як засвідчення підписом позивача повідомлення, яке є невід`ємною частиною самого Кредитного договору, свідчить про те, що про умови Кредитного поговору та орієнтовну сукупну вартість кредиту позивача було повідомлено, однак не перед укладенням кредитного договору, а під час його укладання.

Однак, даний висновок суду є неправильним, так як таке повідомлення все ж відбулось, а вимога ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення позичальника про умови кредитування, не містить часового проміжку, тобто не зазначено за скільки днів/годин/хвилин до укладення кредитного договору, має відбутись таке повідомлення.

Суд в оскаржуваному судовому рішенні також вказав, що споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України).

Проте, відсутність необхідних знань щодо кредитування, не є провиною відповідача і підставою для перекладання на нього відповідальності й неповернення кредиту, так як відсутність знань у позивача не виключає у нього можливості отримати допомогу/консультацію у осіб, які такі знання мають.

Крім того, в заяві на отримання кредиту позивач вказала, що має кредит в іншому банку - 160 000 доларів США під 14% річних, що свідчить про її обізнаність з умовами кредитування (т.2, а.с.194).

Судом також зазначено, що суперечить вимогам законодавства та розцінюється судом як несправедлива умова та нечесна підприємницька практика вимога відповідача про укладення позивачем договорів страхування зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що матеріали справи не мають жодного доказу того, що позивач був обмежений відповідачем у виборі страховика та примушення до співпраці зі спорідненими та пов`язаними з відповідачем страховиками.

Так, відповідно до п.5.3 Кредитного договору, позичальник зобов`язується застрахувати на весь період дії Кредитного договору на користь Банку предмет залога, переданого в забезпечення виконання обов`язків за цим договором, на умовах узгоджених з Банком.

Тобто, даний пункт Кредитного договору захищає права відповідача в разі настання страхового випадку, у формі гарантованої можливості отримати страхове відшкодування від добросовісного учасника ринку страхування, на випадок пошкодження чи знищення предмету іпотеки.

Також суд в оскаржуваному судовому рішенні вказав, що реальна процентна ставка за кредитом відповідно до додаткову №1 до Кредитного договору № М-46/07-К склала значно більше 14.0 % річних, чим Банк порушив вимоги ст. 1056-1 ЦК України та в односторонньому порядку, без згоди позивача, збільшив розмір відсоткової ставки за користування кредитом та ввів в оману ОСОБА_1 , оскільки відповідно до розрахунків отримується зовсім інша сума коштів яку б остання мала би сплатити Банку в рахунок повернення кредиту, внаслідок чого вона отримала зовсім не той кредит, на який розраховувала під час отримання та прийняття пропозиції укласти Кредитний договір.

Однак, даний висновок суду є помилковим, так як процентна ставка по спірному Кредитному договору не змінювалась і складала 14,0% річних.

Крім того, колегія суддів зазначає, що неможливість в односторонньому порядку підвищувати відсоткову ставку згідно ст. 1056-1 ЦК України, введена в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» №661ЛЛ від 12.12.2008 р. З цих підстав, дана норма права не розповсюджується на спірний Кредитний договір, що укладений 27.02.2007 р.

Більше того, ознайомившись з умовами спірного Кредитного договору й погодившись з ними, позивач ОСОБА_1 поставила свій підпис, у тому числі погодившись з умовами можливості Банку збільшувати процентну ставку за користування кредитом (т.1, а.с.10).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в разі визнання не дійсним пункту Кредитного договору, про можливість підвищення відсоткової ставки, Кредитний договір може існувати без даного положення, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним в цілому.

Що стосується введення позивача в оману, то колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступні обставини.

Так, Верховний Суд в постанові від 14.03.2019р. №755/3903/17 зробив висновки щодо введення в оману сторони правочину, зазначивши, що тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину йог контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставини, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Верховний Суд зауважив, що стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:

по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;

по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах породжених правочином;

по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Проте, із матеріалів справи не вбачається того, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» навмисно вводив в оману ОСОБА_1 , оскільки не необізнаність позивача з можливою зміною курсу валюти отриманої в кредит, не може свідчити про обізнаність про це відповідача по даній справі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції також вказав, що умови Кредитного договору є несправедливими в цілому, оскільки суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого Кредитного договору недійсним та, відповідно як наслідок - визнанні недійсними договору поруки та Іпотечного договору.

Однак, дані висновки суду є помилковими, так як відповідно до п.7.3 Кредитного договору останній «вступает в силу с момента подписания его Сторонами и действует до полного исполнения Сторонами принятых на себя обязательств» (мова оригіналу Кредитного договору).

За змістом п. 7.4. Кредитного договору, останній «может быть изменен или дополнен по взаимному согласию Сторон. Все изменения и дополнения к Настоящему договору должны быть совершены в письменной форме и подписаны Сторонами» (мова оригіналу Кредитного договору) (т.1, а.с.12).

Відповідно до п. 3.5. Кредитного договору «Заемщик имеет право на досрочное погашение Кредитных ресурсов» (мова оригіналу Кредитного договору), жодної штрафної санкції за дострокове погашення всього або частини кредиту, не передбачено (т.1, а.с.10).

Таким чином можливість розірвання/зміни/доповнення до Кредитного договору здійснюється не в односторонньому порядку як зазначив суд, а за згодою сторін.

Суд також зазначив про порушення спірним Кредитним договором прав дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , оскільки при укладенні цього спірного Кредитного договору не було отримання згоди органу опіки та піклування, яким є Овідіопольська районна державна адміністрація, що є недопустимим та суттєвим порушенням діючого законодавства України і міжнародного права щодо захисту прав дитини.

Проте, судом не було враховано, що відповідно до п.6.9 Іпотечного договору, Іпотекодавець свідчить та гарантує, що права на Предмет іпотеки третім особа не передано, не знаходиться під обтяженням, внаслідок укладення іпотеки житлового будинку за цим Договором не порушено та не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Іпотекодавець повинен утримувати (т.1, а.с.17).

За змістом п. 6.10 Іпотечного договору, предмет іпотеки передається в іпотеку за згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_2 - позивача ОСОБА_1 (т.1, а.с.17).

Для підтвердження того, що права неповнолітніх, малолітніх дітей не порушено, Іпотекодавець надав відповідачу Домову книгу на будинок, що передавався в іпотеку, згідно якої неповнолітні та малолітні діти не були в ньому зареєстровані (т.2, а.с.198-201).

Більше того, ОСОБА_3 власноруч написаною заявою підтвердила, що її неповнолітній син ОСОБА_6 2002 року народження, предметом іпотеки не користується та не проживає в ньому (т.2, а.с.203).

Згідно довідки, виданої Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області від 27.02.2007р. №433 повідомлено про те, що немає відомостей про реєстрацію малолітніх та неповнолітніх дітей в предметі іпотеки (т.2, а.с.202).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний в місця проживання в України», батьки або інші законні представники зобов`язанні зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців дня державної реєстрації її народження.

Таким чином, оскільки малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мав права ні власності, ні користування іпотечним майном, слід дійти висновку про те, що його права ні укладеним Кредитним договором, ні Іпотечним договором, не були порушені.

Разом з тим, з змістом ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наспіл що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може супереч правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК), що в даному випадку не доведено та не підтверджено жодним доказом, який міститься в матеріалах справи.

Судом всіх вищевикладених обставин не було враховано, що призвело до ухвалення незаконного і несправедливого судового рішення, що в свою чергу призвело до звільнення позивача від виконання зобов`язань за Кредитним договором, не дивлячись на те, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14.07.2016р. №5091158/14-ц було стягнуто із ОСОБА_1 на користь відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № М-4б/07-К від 27.02.2007 р. в розмірі 239 308,75 доларів США (т.1, а.с.120-122).

Колегія суддів зазначає, що вказане рішення суду апеляційної інстанції було наслідком перегляду рішення суду першої інстанції від 24.09.2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказане рішення суду

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що лише після стягнення кредитної заборгованості, із ОСОБА_1 , остання вирішила визнати спірний Кредитний договір № М-4б/07-К від 27.02.2007 р., недійсним. Тобто протягом більше ніж 9 років ОСОБА_1 повністю влаштовував спірний Кредитний договір і вона не вказувала про його недійсність.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальний розмір якої встановлюється тривалістю у три роки.

Колегія суддів зазначає, що про застосування строку позовної давності, відповідач вказував в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, але суд першої інстанції цьому факту взагалі не надав ніякої оцінки.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а заміна сторін у зобов`язанні, згідно ст. 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Проте, виходячи із вимог чинного законодавства та практики Верховного Суду, яка викладена в постанові його Великої Палати від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження 14-252цс18), позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Гефест», яке є правонаступником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міською нотаріального округу Федорченко Т.М., про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, задовольнити.

Крім того, відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 480,40 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міською нотаріального округу Федорченко Тетяна Михайлівна, про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору та іпотечного договору недійсними, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», , судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 480,40 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят гривень 40 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.02.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева