Справа № 524/697/24
Провадження №2/524/108/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2025 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Панченко А.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем; мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; з відповідачем відносини не підтримують, діти перебувають на її утриманні. Зазначає, що самостійно займається вихованням дітей, відповідач жодним чином не цікавиться життям сина та доньки, аліменти не сплачує, має заборгованість. Просила суд, позбавити відповідача батьківських прав відносно їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, справу слухати без її участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позову суду не направив.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Кременчуцької міської ради надала суду заяву про слухання справи без її участі, надала суду висновок органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина та доньки.

Ухвалою судді від 22.02.2024 року у справі відкрито провадження.

Ухвалою суду від 15.10.2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Миколаївською сільською радою Кіровоградського району Кіровоградської області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Кам`янопотоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

08.06.2023 року ОСОБА_5 вступила у шлюбні відносини з ОСОБА_6 та взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_7 ».

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2011 року.

На підставі судового наказу № 524/4840/23, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука 19.07.2023 року, з відповідача стягуються аліменти на користь позивача. Згідно довідки Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.01.2024 року за період з 14.07.2023 року по 01.01.2024 року відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 26 788 грн. 00 коп.

Згідно відповіді Кременчуцької гімназії №18 від 27.12.2023 року за період перебування дітей в навчальному закладі мати дитини цікавиться навчанням сина та доньки і відповідально ставиться до їх виховання, батько дітей жодного разу не приходив, не цікавився навчанням та вихованням сина).

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області за № 1201 від 28.05.2024 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Із змісту висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 28.05.2024 року № 1201 вбачається, що орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавляти батьківських прав відповідача відносно дітей.

Між сторонами виник спір щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Основним твердженням позивача є те, що:

- відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей;

- з дітьми не спілкується, участі у вихованні не приймає, їх життям не цікавиться;

- без згоди відповідача позбавлена як можливості зареєструвати місце проживання дітей, так і вирішувати інші правові питання.

Даючи відповідь на основні аргументи позивача, суд наголошує на наступному.

Твердження про несплату аліментів не можна покласти в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо їх утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька / матері до надання їй належного утримання. Такі висновки маються у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 .

Не є підставою для позбавлення батьківських прав неможливість, як зазначає позивач, вирішувати правові питання, крім іншого щодо реєстрації дітей. Так, за повідомленням органів опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області запропоновано звернутися до органів опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей у відповідності до статті 160 СК України.

Згідно із ч. 5, 6ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23).

Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 28.05.2024 №1201, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно цього висновку ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не виявляє бажання спілкуватися з ними, не цікавиться їх здоров`ям та успіхами у навчанні, не сплачує аліменти, не відвідує навчальний заклад у якому навчаються діти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як ухилення від виховання дітей, свідомого нехтування своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків та свідомого ухилення від їх виконання.

Суд, аналізуючи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, вважає, що він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, оскільки не встановлено дійсної причини подачі позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини сторін, він не містить відомостей про з`ясування органом опіки та піклування реального відношення батька до виховання дітей, а також установлення факту саме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків (а не невиконання таких обов`язків). У висновку зазначено, що спеціалістам служби в телефоній розмові відповідач ОСОБА_2 повідомив, що ніяких пояснень давати не буде та згоден з тим щоб його позбавили батьківських прав. У висновку не зазначено причини невиконання відповідачем батьківських обов`язків, не мотивовано своїх висновків, не зазначено чи відповідає таке рішення інтересам дітей та на підставі яких достатніх матеріалів зроблено відповідний висновок. Матеріали, на які є посилання у висновку суду не надані.

Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме відомості щодо зареєстрованого місця проживання позивача, довідка щодо місця проживання дітей сторін, а також обстеження житлово побутових умов за місцем проживання дітей та одноосібного відвідування медичних закладів та закладів освіти матір`ю, не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язків з виховання дітей.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Повідомлення у телефоному режимі родичів відповідача щодо згоди на позбавлення батьківських прав не підтверджено, а у випадку наявності такої згідно із ч.3 ст.155 СК України є неправозгідною і суперечить моральним засадам суспільства.

У матеріалах справи відсутні достатні докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18), зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд ураховує відсутність будь-яких доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, доказів винної поведінки відповідача, доказів того, що його поведінку змінити в кращу сторону неможливо, а також його дійсне ставлення до дітей.

Оцінивши надані суду докази,приймаючи до уваги недоведеність позовних вимог суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей сторін, при не застосуванні до нього попередньо будь-яких інших заходів впливу,не відповідатиме їх інтересам, оскільки позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на їх свідомість,тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.258,264,265, 280-289, 352,354 ЦПК України,суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.В. Рибалка