печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №522/21646/23-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

представник позивача - адвокат Пінчук В. В.

представник відповідача - адвокат Бураков І. О.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 144 680, 00 грн, що еквівалентно 4 000, 00 доларів США; стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.02.2017 року між ОСОБА_2 , він імені якого діяв його представник за довіреністю ОСОБА_4 (Сторона-1), та ОСОБА_5 (Сторона-2) укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою Олександрою Ігорівною, зареєстрований в реєстрі за №146 (далі - Попередній договір).

Відповідно до п. 1.1. Попереднього договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк обумовлений п. 6.1. цього Договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, надалі за текстом - квартира, на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Згідно з п. 1.2. Попереднього договору нерухомим майном є квартира АДРЕСА_1 , яка належить Стороні-1, а саме: ОСОБА_2 - на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Куксовою М. С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 20 січня 2017 року за реєстровим №197, право власності зареєстровано 20 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №18648347, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Пунктом 2.1. Попереднього договору Сторона-1 стверджують, що згодні продати, а Сторона-2 стверджує, що він згоден купити зазначену квартиру за ціною 1 082 000 (один мільйон вісімдесят дві тисячі) гривень 00 копійок, що на момент укладення цього договору є еквівалентом 40 000 (сорок тисяч) доларів США. Розрахунок відбуватиметься в гривнях за курсом купівлі доларів США, який буде встановлений на дату підписання Основного договору.

Ціну вказану в п. 2.1. Договору, Сторона-2 сплачує Стороні-1, в день підписання та посвідчення Основного договору, шляхом безготівкового перерахування (п. 2.2. Попереднього договору).

Відповідно до п. 5.1. Попереднього договору до підписання цього Договору, на підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Сторона-2 передала, а Сторона-1 отримали суму забезпечувального платежу у розмірі 27 050 (двадцять сім тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 1 000 (одну тисячу) доларів США. В момент розрахунків за Основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з Сторони-2 платіж за Основним договором. Сторони домовились, що 14 березня 2017 року Сторона 2 повинна передати Стороні-1 ще один забезпечувальний платіж у розмірі 81 150 (вісімдесят одної тисячі ста п`ятдесяти) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 3 000 (три тисячі) доларів США (розрахунок відбуватиметься в гривнях за курсом купівлі доларів США, який буде встановлений на дату підписання додаткової угоди до цього договору).

Згідно з п. 6.1. Попереднього договору за домовленістю Сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься 28 квітня 2017 року в приміщення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О. І., за адресою: місто Одеса, вулиця Успенська, будинок 27, нежитлове приміщення 524.

10.03.2017 року між ОСОБА_2 , він імені якого діяв його представник за довіреністю ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 уклали Договір про внесення змін №1 до Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. 28.02.2017 року за реєстровим №147, яким виклали п. 5.1. в новій редакції: «До підписання цього Договору, на підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Сторона-2 передала, а Сторона-1 отримали суму забезпечувального платежу у розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 4 000 (чотири тисячі) доларів США. В момент розрахунків за Основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з Сторони-2 платіж за Основним договором».

ОСОБА_2 отримав за Попереднім договором суму забезпечувального платежу у розмірі 108 000, 00 грн, що еквівалентно 4 000, 00 доларів США, що підтверджується розписками від 28.02.2017 року та від 10.03.2017 року.

Вказує, що оскільки відповідач порушив умови Попереднього договору, не з`явившись на підписання Основного договору, то кошти передані за Попереднім договором підлягають повернення. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 144 680, 00 грн, що еквівалентно 4 000, 00 доларів США за офіційний курсом НБУ станом на день подачі позову, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2023 року справу направлено на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а. с. 20-21).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2024 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а. с. 26-27).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.02.2024 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня вручення ухвали (а. с. 28-29).

15.02.2024 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яку передано судді Матійчук Г. О. 25.03.2024 року (а. с. 32-36).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 38).

Копію ухвали про відкриття провадження було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу позивачем, на виконання вимог абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, було направлено 06.11.2023 року копію позовної заяви з додатками до електронного кабінету. Також вказану ухвалу було направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасників справи (а. с. 39).

Відповідно до довідок на електронну пошту та до електронного кабінету представника позивача ухвалу доставлено - 26.03.2024 року (а. с. 40, 103).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками - 20.04.2024 року (а. с. 41), до електронного кабінету учасника справи ухвалу доставлено - 26.03.2024 року (а. с. 104).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За частиною 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

07.05.2024 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що між ОСОБА_5 та ПАТ «ЕРДЕ БАНК» в 2011 році укладено кредитний договір, на забезпечення якого ОСОБА_5 передав квартиру в Іпотеку; пізніше, після набуття права власності банком на квартиру (на підставі заочного рішення суду), квартира продана ОСОБА_2 , як і право вимоги за кредитним договором, а оскільки заочне рішення суду скасоване і квартира повернулась до ОСОБА_5 , відповідач набув права на стягнення заборгованості, та в подальшому повідомив позивача про зарахування авансового платежу у погашення даної заборгованості, тому відсутні підстави для повернення вказаних грошових коштів. Також, зазначив, що саме позивач ОСОБА_5 не з`явився до нотаріуса, тому завдаток не підлягає поверненню як санкція; також зазначає про те, що Приморським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження №522/2249/18, в якому позивач вже подав позов про стягнення авансового платежу за договором купівлі-продажу, а отже у суді уже наявний позов з тих же підстав та предмету. Також, разом із відзивом на позов надійшла заява про допит свідка, а саме: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової Олександри Ігорівни (а. с. 42-62).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про допит свідка, а саме: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової Олександри Ігорівни (а. с. 63).

04.06.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій, зокрема, вказує, що доводи відповідача, що між ОСОБА_5 та ПАТ «ЕРДЕ БАНК», в 2011 році укладено кредитний договір, на забезпечення якого ОСОБА_5 передав квартиру в Іпотеку; пізніше, після набуття права власності банком на квартиру (на підставі заочного рішення суду), квартира продана ОСОБА_2 , як і право вимоги за кредитним договором, а оскільки незаконне заочне рішення суду скасоване і квартира повернулась до ОСОБА_5 , відповідач набув права на стягнення заборгованості, в рахунок якої, як вважає відповідач, було зараховано аванс, сплачений за попереднім договором, жодним чином не стосуються предмету доказування у даній справі. Підстави для зарахування авансу у рахунок заборгованості позивача перед відповідачем відсутні та надумані відповідачем. Крім того, пред?явлення вимог до ОСОБА_6 за договором про відступлення прав вимог, відповідач повинен заявляти в іншому судовому провадженні, доводити правомірність таких вимог та підстав, оскільки заявлене підлягає доказуванню. Щодо твердження відповідача, що позивач вже подав позов про стягнення авансового платежу за договором купівлі-продажу, то він не надав жодних доказів на підтвердження зазначеного, з клопотанням про витребування не звертався. Тому такі твердження відповідача є необґрунтованими, і не можуть бути враховані судом. Разом з тим, зазначає, що в Приморському районному суді м. Одеси, дійсно наявне кримінальне провадження, проте в ньому заявлений цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що ніяк не співвідноситься з справою, що розглядається Печерським районним судом м. Києва. Також вказує, що передана відповідачу сума коштів є авансом, а тому підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору (а. с. 65-88).

04.06.2024 року від представника позивача - адвоката Пінчук В. В. надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 89-94).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Пінчук В. В. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 95-96).

20.06.2024 року від відповідача ОСОБА_2 найшла заява про застосування строків позовної давності (а. с. 101).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 28.02.2017 року між ОСОБА_2 , він імені якого діяв його представник за довіреністю ОСОБА_4 (Сторона-1), та ОСОБА_5 (Сторона-2) укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою Олександрою Ігорівною, зареєстрований в реєстрі за №146 (а. с. 6-7).

Відповідно до п. 1.1. Попереднього договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк обумовлений п. 6.1. цього Договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, надалі за текстом - квартира, на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Згідно з п. 1.2. Попереднього договору нерухомим майном є квартира АДРЕСА_1 , яка належить Стороні-1, а саме: ОСОБА_2 - на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Куксовою М. С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 20 січня 2017 року за реєстровим №197, право власності зареєстровано 20 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №18648347, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Пунктом 2.1. Попереднього договору Сторона-1 стверджують, що згодні продати, а Сторона-2 стверджує, що він згоден купити зазначену квартиру за ціною 1 082 000 (один мільйон вісімдесят дві тисячі) гривень 00 копійок, що на момент укладення цього договору є еквівалентом 40 000 (сорок тисяч) доларів США. Розрахунок відбуватиметься в гривнях за курсом купівлі доларів США, який буде встановлений на дату підписання Основного договору.

Ціну, вказану в п. 2.1. Договору, Сторона-2 сплачує Стороні-1, в день підписання та посвідчення Основного договору, шляхом безготівкового перерахування (п. 2.2. Попереднього договору).

Відповідно до п. 5.1. Попереднього договору до підписання цього Договору, на підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Сторона-2 передала, а Сторона-1 отримали суму забезпечувального платежу у розмірі 27 050 (двадцять сім тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 1 000 (одну тисячу) доларів США. В момент розрахунків за Основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з Сторони-2 платіж за Основним договором. Сторони домовились, що 14 березня 2017 року Сторона 2 повинна передати Стороні-1 ще один забезпечувальний платіж у розмірі 81 150 (вісімдесят одної тисячі ста п`ятдесяти) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 3 000 (три тисячі) доларів США (розрахунок відбуватиметься в гривнях за курсом купівлі доларів США, який буде встановлений на дату підписання додаткової угоди до цього договору).

Згідно з п. 5.2. Попереднього договору у випадку, невиконання цього договору Стороною-2, сума забезпечувального платежу, вказана у пункті 5.1 цього Договору, йому не повертається і залишається у Сторони-1.

У випадку невиконання цього договору Стороною-1, вона зобов?язується компенсувати Стороні-2, протягом трьох днів з дати встановленої п. 6.1 цього договору, матеріальні та моральні збитки шляхом сплати штрафу у двократному розмірі суми забезпечувального платежу (п. 5.3. Попереднього договору).

Пунктом 5.4. Попереднього договору визначено, що невиконанням договору є будь-який факт, який є причиною офіційною з винесенням відповідної постанови; відмова однієї із сторін від підписання договору купівлі-продажу на визначених цим договором умовах; нез`явлення до нотаріуса у визначений час, або невиконання умов договору купівлі-продажу, якщо цей факт доказаний у судовому порядку чи наслідком його розірвання договору купівлі-продажу (визначення його недійсним).

Згідно з п. 6.1. Попереднього договору за домовленістю Сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься 28 квітня 2017 року в приміщення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О. І., за адресою: місто Одеса, вулиця Успенська, будинок 27, нежитлове приміщення 524.

10.03.2017 року між ОСОБА_2 , він імені якого діяв його представник за довіреністю ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 уклали Договір про внесення змін №1 до Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. 28.02.2017 року за реєстровим №147, якою виклали п. 5.1. в новій редакції: «До підписання цього Договору, на підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, Сторона-2 передала, а Сторона-1 отримали суму забезпечувального платежу у розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) гривень 00 копійок, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 4 000 (чотири тисячі) доларів США. В момент розрахунків за Основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з Сторони-2 платіж за Основним договором» (а. с. 8).

Представник ОСОБА_2. за довіреністю ОСОБА_4 отримав за Попередній договором суму забезпечувального платежу у розмірі 108 000, 00 грн, що еквівалентно 4 000, 00 доларів США, що підтверджується розписками від 28.02.2017 року та від 10.03.2017 року (а. с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з ч. 2. ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2 ст. 209 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує: 1) доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, 2) одночасно є способом платежу та 3) способом забезпечення виконання зобов`язання.

Водночас, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України).

Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 522/970/18.

Провівши системний аналіз статті 635 ЦК України можна прийти до висновку, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 24.07.2019 у справі № 200/14946/16-ц.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив умови Попереднього договору, не з`явившись на підписання Основного договору, тому Основний договір не було укладено, а отже грошові кошти передані за Попереднім договором, які він вважає авансом, підлягають повернення.

Оскільки вказану суму позивач вважає авансом, то вказує, що в незалежності від того, з вини якої сторони не відбулось укладення Основного договору, він підлягає поверненню, тому жодних доказів на підтвердження того, що саме відповідач порушив умови договору суду не надано.

Разом з тим, суд не погоджується з даним твердження позивача, з огляду на наступне.

Так, пунктом п. 5.1. Попереднього договору Сторони визначили, що на забезпечення виконання зобов`язання за цим договором Сторона-2 сплачує відповідачу забезпечувальний платіжна підтвердження зобов?язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності.

Таким чином, самими Сторонами було передбачено, що передана за Попереднім договором сума є саме платежем на забезпечення покупцем свого зобов`язання укласти договір купівлі-продажу.

При укладені Сторонами договору купівлі-продажу вказаний забезпечувальний платіж відповідно до п. 5.1. Попереднього договору увійшов би до купівельної ціни і був би частиною оплати за Основним договором у момент розрахунку.

Отже, суд відхиляє доводи позивача, що вказаний платіж є авансом, та вважає, що забезпечувальний платіж за Попереднім договором є саме забезпечувальним платежем і направлений саме на виконання попереднього договору щодо укладення договору купівлі-продажу.

Крім цього, суд наголошує, що Попередній договір сторонами не оскаржувався, він є дійним, а закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, не виключає право оскаржувати попередній договір, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пунктами 5.2. та 5.3. Попереднього договору визначено відповідальність Сторін, у разі невиконання Попереднього договору.

Так, відповідно до п. 5.2. Попереднього договору у випадку, невиконання цього договору Стороною-2 ( ОСОБА_5 ), сума забезпечувального платежу, вказана у пункті 5.1 цього Договору, йому не повертається і залишається у Сторони-1 ( ОСОБА_2 ).

Таким чином, у відповідача у разі невиконання Попереднього договору не виникає обов`язку повернення суми забезпечувального платежу позивачу, що було узгоджено сторонами у даному договорі.

При цьому, позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що саме відповідач не виконав Попередній договір та не з`явився на підписання Основного договору.

Також, суд наголошує на тому, що відповідач у відзиві зазначає, що саме позивач не з`явився на укладення Основного договору у дату та місці його укладення, визначені п. 6.1. Попереднього договору.

Однак, ні позивачем, ні відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, яка із сторін не виконала Попередній договір.

Щодо інших доводів відповідача, то суд не бере їх до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними належними та достатніми доказами.

Суд наголошує на тому, що у даних спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини на які він посилається, що не було зроблено позивачем.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач вказує, що саме відповідачем було порушено умови Попереднього договору у 2017 року, однак із позовом до суду він звертувся лише листопаді 2023 року, тобто більше ніж через 5 років з пропущенням строку позовної давності, не надаючи суду жодних належних та достовірних доказів в обгрунтування позовних вимог, які ґрунтуються виключно на його твердженнях.

Таким чином, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, до спірних правовідносин, то суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року, справа №369/6892/15-ц, постанові Великої Палата Верховного Суду від 14 червня 2023 року, справа №755/13805/16-ц, та постанові Великої Палата Верховного Суду від 18 січня 2023 року, справа №488/2807/17.

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд не вбачає.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 207, 209, 253, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 546, 570, 598, 610, 626, 627,628, 635, 638, 657 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 137, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Г.О. Матійчук