Провадження № 22-ц/802/173/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 поданою його представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року,

встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 01.03.2024 о 23 год. 40 хв. в м. Луцьку керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Карпенка-Карого при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Дубнівська, не надав переваги в русі автомобілю марки «Dacia Logan» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Позивач є власником пошкодженого транспортного засобу Dacia Logan, НОМЕР_2 .

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця автомобіля Volkswagen Golf, НОМЕР_1 , застрахована не була.

До МТСБУ із заявами про виплату страхового відшкодування позивач не звертався.

Згідно з висновком експерта від 14 березня 2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 105 685,24 грн. Вартість матеріального збитку, який визначений з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 56 383,24 грн.

Також позивач вказує, що зазнав моральної шкоди внаслідок ДТП, яку оцінює у 10 000,00 грн.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 105 685,24 грн. матеріальної шкоди та 10 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП в розмірі 105 685, 24 грн.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5000 грн. моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 16 228,47 грн.

Заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пилипчука Віктора Федоровича від 20 листопада 2024 року про подання доказів розміру сплачених судових витрат за надання професійної правничої допомоги залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, представник відповідача Пилипчук В. Ф. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 56383.24 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП, в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в даній справі розмір реальних збитків завданих позивачу внаслідок ДТП визначений Висновком експерта №320 автотоварознавчого дослідження від 14.03.2024, згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля складає 56383.24 грн. Тому, підлягає стягненню саме сума вартості матеріального збитку в розмірі 56383.24 грн., а не вартість відновлювального ремонту в розмірі 105685.24 грн., оскільки сума відновлювального ремонту вказана без коефіцієнта фізичного зносу. Також зазначив, що позивачем не надано суду жодного доказу який об`єктивно вказує про завдання йому моральної шкоди завданої в наслідок ДТП, тому у відшкодуванні моральної шкоди необхідно відмовити.

З апеляційної скарги вбачається, що представник відповідача оскаржує рішення в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди та підставності відшкодування моральної шкоди, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача саме вартість відновлювального ремонту автомобіля, оскільки ДТП спричинено особою, в якої був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов виноску, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 01.03.2024 о 23 год. 40 хв. в м. Луцьку керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Карпенка-Карого та при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Дубнівська, не надав переваги в русі автомобілю марки «Dacia Logan» д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення №161/5065/24, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Позивач є власником пошкодженого транспортного засобу Dacia Logan, НОМЕР_2 .

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця автомобіля Volkswagen Golf, НОМЕР_1 , застрахована не була.

До МТСБУ із заявами про виплату страхового відшкодування позивач не звертався.

Згідно з висновком експерта №320 від 14 березня 2024 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складає 105 685,24 грн. Вартість матеріального збитку, який визначений з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, становить 56 383,24 грн.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Встановивши, що автомобілю позивача спричинено пошкодження, чим завдано збитків, розмір яких підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження, вина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді підтверджується матеріалами справи, цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу не застрахована, а позивач не звертався до МТСБУ за страховою виплатою, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП в розмірі 105 685, 24 грн.

Доводи апеляційної скарги про необхідність визначення розміру збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу є необгурнтованими, оскільки за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна. В даному випадку спір не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення реальної вартості виконаних робіт по відновлювальному ремонту, пошкодженого з вини відповідача транспортного засобу.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду у справах № 147/66/17 (постанова від 14.12.2021), № 754/5129/15-ц (постанова від 11.03.2020), та в інших справах, на які є посилання в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у справах, які були предметом розгляду Верховного Суду, правовідносини, які виникли між сторонами є відмінними від тих, що склались у цій справі. Зокрема, Верховний Суд висловив правову позицію з приводу розподілу обов"язку з відшкодування шкоди між страховою компанією та винуватцем ДТП, тобто, у справах, де цивільно-правова відповідальність винуватця була застрахована. У справі, яка розглядається апеляційним судом, предметом спору є вимога про відшкодування шкоди особою, яка свою цивільно-правову відповідальність не застрахувала.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сама обставина пошкодження належного позивачеві автомобіля, яким він керував, сам факт ДТП, учасником якого з вини відповідача став позивач ОСОБА_4 , є підтвердженням заподіянння йому моральної шкоди, яка полягала у надмірному хвилюванні, переживанні, потребі докласти додаткові зусилля для організації щоденного життя у зв"язку із неможливістю використовувати транспортний засіб. Колегія суддів вважає беззаперечною ту обставину, що позивач, потрапивши в ДТП, зазнав моральних страждань. Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, керувався вимогами закону, якими визначено загальні критерії та принципи, котрі враховуються судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, у т ому числі вимоги розумності та справедливості, та дійшов обгрунтованого висновку про стягнення на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Наведеним спростовуються аргументи апеляційної скарги про недоведеність позивачем заподіяння моральної шкоди.

Апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 не містить доводів щодо правильності розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, щодо неспівмірності таких витрат тощо. З клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не звертався. Позивачем в свою чергу надано докази понесених судових витрат. За таких умов, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду та скасування чи зміни додаткового рішення суду.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді