Справа № 161/5435/24
Провадження № 2/161/1355/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Лук`янчук О.А.,

представника відповідача Войтович Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») через свого представника звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.01.2023 року між TOB «Фінансова компанія «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №78583857. Згідно договору про відступлення права вимоги №14/06/21 від 14.06.2021 року право грошової вимоги за вказаним договором перейшло ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до Реєстру прав вимоги до вказаного договору позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 20452,53 грн.

Договірні зобов`язання шодо повернення суми боргу не виконанні боржником.

На підставі наведеного, позивач просить суд, стягнути з відповідача в свою користь заборгованість у вказаній сумі, а також суму понесених судових витрат.

Ухвалою судді від 01 квітня 2024 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Заочним рішенням суду від 17 квітня 2024 року позов було задоволено повністю.

Ухвалою суду від 08 січня 2025 року вказане рішення було скасовано, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

17 січня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача в якому остання заперечує позов. Вказує, що позивач не підтвердив факт укладення кредитного договору та факт відступлення права вимоги за вказаним договором, факт існування заборгованості відповідача перед позивачем також жодним чином не доведений. ОСОБА_1 починаючи з 04 листопада 2010 року та на сьогодні знаходиться на військовій службі в ЗСУ, про що свідчить надана суду Довідка форми 5 від 05 жовтня 2024 року № 1529/864/2 та копія військового квитка. Нарахування відповідачу, який є військовослужбовцем, відсотків за договором є незаконним. Крім того, зі спливом строку кредитування взагалі припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Станом на дату подання позову за кредитним договором відповідачу нараховано прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 14 902, 53 грн., що становить 268, 51 % від суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Вказане з боку позивача є агресивною діяльністю, отже нечесною підприємницькою практикою (дає підстави для визнання кредитного договору недійсним).

20 січня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Сторона позивача вказує, що для укладання кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. у Договорі оферти первісним кредитором було чітко визначено, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті Первісного кредитора, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатора. Сторони погодили усі істотні умови договору. Відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у Кредитодавця, у зв`язку з чим, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, оскільки такі документи є банківською таємницею, та відповідно до п.35 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. Відповідач не визнає і одночасно не заперечує факт отримання грошових коштів, виносячи свою версію подій відносно отримання коштів «за дужки». Жодних заперечень з приводу того, що Відповідач не погодився з Правилами надання кредиту ОСОБА_1 при укладенні договору висловлено не було. За весь період перебування права вимоги за вищезазначеним договором у ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача. Відтак, позивач лише просить суд стягнути із відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первісним кредитором. Крім того, відповідач не надав Первісному кредитору жодних доказів на підтвердження того факту, що у нього є право на пільги відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В судове засідання представник позивача не з`явився, у відповіді на відзив просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила повністю, надала пояснення аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 611, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Судом встановлено, що 29.01.2023 року між TOB «Фінансова компанія «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №78583857, згідно умов якого відповідачу було надано позику в розмірі 5500 грн. строком на 30 днів (процентна ставка 2,5%). Договір укладено в електронній формі (а.с.6-8).

Відповідно до п. 20 зазначеного договору, він укладений у вигляді електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-комунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Суд зазначає, що у відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України).

Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір позики від 29.01.2023 року був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто належними та допустимими доказами підтверджено факт укладання договору в електронній формі. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіну і пароля особистого кабінету кредитний договір між Первісним кредитором та відповідачем не був би укладений.

Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення заборгованості.

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі №209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.

Відповідачем не надано суду відомостей на підтвердження доводів не підписання ним договору позики чи заволодіння його персональними даними іншими особами (звернення до правоохоронних органів тощо), тобто доказів вчинення шахрайських дій відносно персональних даних відповідача матеріали справи не містять. Також даний договір є чітким і зрозумілим, оскільки відповідач добровільно за допомогою мережі інтернет перейшов на офіційний сайт первісного кредитора та подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, зазначив свої персональні дані, в тому числі і банківську картку на яку в подальшому отримав грошові кошти у загальному розмір 5500,00 грн., пройшов декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та уклав кредитний договір без зовнішнього впливу та примусу.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов договору відповідач не виконував належним чином взяті на себе боргові зобов`язання, доказів іншого матеріали справи не містять.

Згідно договору про відступлення права вимоги №14/06/21 від 14.06.2021 року право грошової вимоги за вказаним договором перейшло ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.10-15).

Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, ТОВ «ФК «ЄАПБ» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Суд вважає надуманими доводи відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги за кредитом, оскільки в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази такого переходу, а саме договір факторингу з додатками.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань.

Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

На момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернув.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що борг ОСОБА_1 по кредитному договору становить 20452,53 грн. (5500 грн. заборгованість по основному боргу, 14902,53 грн. заборгованість за відсотками) (а.с.16).

Позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими, відтак, заборгованість у розмірі 5500 грн. належить стягнути зі ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає таке.

Частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) передбачено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач починаючи з 04 листопада 2010 року та на сьогодні знаходиться на військовій службу в ЗСУ, про що свідчить надана суду Довідка форми 5 від 05 жовтня 2024 № 1529/864/2 та копія військового квитка.

Таким чином, на момент укладення договору позики відповідач був військовослужбовцем. В Україні на момент цього укладення діяв особливий період.

Отже, на момент укладення договору відповідач користувався правом отримати безпроцентний кредит і за користування кредитами йому не повинні були нараховуватись проценти.

Суд відхиляє твердження позивача, що оскільки відповідач не повідомив кредитні установи про наявне у нього право отримати кредити без процентів, то він цього право і не набув або ж його втратив.

Право відповідач набув згідно з законом. Закон не обумовлював набуття права необхідністю повідомити кредитну установу про його наявність. За таких обставин відповідачу достатньо заявити кредитній установі чи її правонаступнику про наявне у нього право не сплачувати відсотки і бажання цим правом скористатися і проценти з нього не можуть бути стягнуті. Відповідач про це заявив позивачу і суду, проценти з нього не можуть бути стягнуті.

Зміна редакції п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка відбулася у період дії договору позики, не може звузити право відповідача не сплачувати проценти, яке він мав на момент укладення договору.

Покладення на відповідача обов`язку сплатити нараховані відсотки за Договором позики буде суперечити принципу справедливості, а також меті пільги, встановленої ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців, які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.

Відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 814, 28 грн. (3028 грн. х 5500 грн. / 20452,53 грн.) судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 ЦПК України, ст.ст.526, 527, 533, 626, 629, 631, 651, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056 Цивільного кодексу України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики №78583857 від 29.01.2023 року в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 814 (вісімсот чотирнадцять) грн. 28 коп.

В задоволені решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30; 0).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення суду складено 13 лютого 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк