П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Кожух О.А., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Матіко Станіслав Романович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року у складі судді Придачука О.А., у справі за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року Ужгородська окружна прокуратура звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Ужгородською місцевою прокуратурою в порядку ч. 1 ст. 222 КПК України отримано дозвіл слідчого у кримінальному провадженні за № 0000163 від 25.11.2015 на розголошення таємниці досудового розслідування.

Досудовим розслідуванням в рамках даного кримінального провадження встановлено, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 відбулася в порушення вимог Конституції та законодавства, а тому на думку позивача рішення, прийняті на цій сесії підлягають скасуванню.

Так, позивач вказував, що Ужгородська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, яка виконує повноваження, передбачені ст. ст. 140-143 Конституції України та вирішує інші питання, віднесені законом до її компетенції.

Пунктом 14 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено порядок скликання сесії ради, підготовки і розгляду нею питань, а також порядок роботи сесії визначається регламентом ради.

Так, пунктом 12 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Вказана норма зокрема закріплена у ст. 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.20211 року № 149, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. А відповідно до ст. 159 Регламенту, такий є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради.

На інформаційному Інтернет порталі «Місцеві вибори» розміщено інформацію про те, що в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів.

З позовної заяви слідує, що перед початком сесії 09.11.2015 о 10 год. 06 хв. у відповідності до ст. 34 Регламенту згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради.

Всупереч вказаним вище даним щодо реєстрації депутатів, депутат Беляков Ю.В. (пульт для голосування № 57), ОСОБА_3 (пульт для голосування № 33), ОСОБА_4 (пульт для голосування № 13) та ОСОБА_5 (пульт для голосування № 49) не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 та персональну участь у голосування не приймали.

Так, відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_1 полковника м/с ОСОБА_6 № 394 від 13.04.2016, з 05.11.2015 по 08.12.2015 року ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Крім того, згідно з інформацією ДПС України, викладеної у листі № 5/13-93 від 07.04.2016 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 з 08.11.2015 року по 12.11.2015 перебував за межами України. Свою відсутність на зазначеній сесії ОСОБА_5 підтвердив у розмові з журналістом телеканалу «Тиса», а ОСОБА_3 під час допиту у режимі телефонної розмови, про що складено відповідний рапорт.

Відсутність вказаних вище депутатів підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015, який міститься в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, позивач стверджував, що участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними.

В подальшому без відповідного кворуму відбулося голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_1 для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 , яку в подальшому відчужено за відплатним правочином ОСОБА_2 .

Позивач вказував на те, що згідно роздруківки ПТК «Віче» шляхом застосування персональних карток Віче щодо прийняття проекту рішення №1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради, в тому числі і депутати ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які насправді були відсутні в сесійній залі.

Крім того встановлено, що ОСОБА_8 будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього у встановленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання та взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення ОСОБА_8 порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст. 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 вказану постанову у цій частині залишено без змін.

Також позивач зазначав, що рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст.ст. 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011. Так з січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 ст. 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, таким чином позивач вважав, що оскільки ні плану зонування, ні детального плану території за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті на тій же сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили) передача земельних ділянок відбулася також з порушеннями ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач, Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура, обґрунтовував своє представництво у даній справі положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 56 ЦПК України. Крім того позивач вказував, що відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Постанови КМУ за № 15 від 14.01.20215 Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради.

Таким чином позивач вважав, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода, які виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що позивач вважає достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. З цих підстав вважає звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив визнати незаконним та скасувати пункт 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882, витребувати від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :19:001:0181 площею 0,0040 га вартістю 31508,40 грн. на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року позов Ужгородської окружної прокуратури задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882.

Витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :19:001:0181, площею 0,0040 га, вартістю 31508,40 грн. на користь територіальної громади м. Ужгорода.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Матіко С.Р., просять рішення суду першої інстанції в частині витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :19:001:0181, площею 0,0040 га, вартістю 31508,40 грн. на користь територіальної громади м. Ужгорода скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову відповідних позовним вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки за кадастровим номером :19:001:0181 на користь територіальної громади міста Ужгорода відповідають суспільному та/або публічному інтересу. Зазначає, що повернення спільної земельної ділянки із розміщенням на ній торгового приміщення у комунальну власність призведе до порушення «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідача як нового власника. Вказує, що задоволення судом заявлених позовних вимог в частині витребування земельної ділянки матиме наслідком непропорційне втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном, зокрема, об`єктом нерухомості розташованим на спірній земельній ділянці, що покладе на відповідача тягар у вигляді необхідності повторного проходження процедури набуття у власність відповідної земельної ділянки не з вини відповідача, а внаслідок неналежного урядування посадових осіб Ужгородської міської ради. Стверджує, що позбавлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не переслідує державного чи громадського інтересу, оскільки фактично з володіння відповідача дана земельна ділянка не вибуває з огляду на положення статті 120 ЗК України. Вказує, що неузгодженості та неврегульованості щодо пленарного засідання 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, яке відбулося 09.11.2015 з питань землекористування, планування та забудови території міста є доказом саме неналежного урядування, вина і відповідальність за які у вигляді позбавлення права власності на майно не може покладатися на відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу Ужгородська окружна прокуратура просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Матіко С.Р., залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник апелянтів адвокат Матіко С.Р. в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

В судовому засіданні прокурор Роман М.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлений. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянута у його відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянтів, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода. В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що згідно п. 1.50 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882 гр. ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :19:001:0181) площею 0,0040 для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 та передано її у власність.

На підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Апшай С.В. за реєстровим № 387 відповідач ОСОБА_1 відчужила дану земельну ділянку (кадастровий номер :19:001:0181) відповідачу ОСОБА_2 , який на даний час є її власником.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади міста Ужгорода з порушенням встановленого порядку і в незаконний спосіб, волевиявлення територіальної громади м. Ужгорода на таке вибуття не було, суд першої інстанції вважав, що прокурор правомірно заявив позовну вимогу про витребування земельної ділянки від ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту забезпечить відновлення порушених прав територіальної громади міста Ужгорода.

Разом з тим, суд першої інстанції належним чином не врахував фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки правомірності втручання у право мирного володіння земельною ділянкою та добросовісності відповідача ОСОБА_2 під час набуття ним права власності.

Матеріалами справи встановлено, що після прийняття Ужгородською міською радою рішення від 09.11.2015 року за №1882 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :19:001:0181) площею 0,0040 для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 та передачі її у власність ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_9 на спірній земельній ділянці зведено об`єкт нерухомості: торгове приміщення, загальною площею 31,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, якому надано адресу: АДРЕСА_1 .

04.02.2016 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Апшай С.В. за реєстровим № 387, відповідач ОСОБА_1 відчужила дану земельну ділянку (кадастровий номер :19:001:0181) відповідачу ОСОБА_2 .

В подальшому 29.12.2016 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за реєстровим № 752, чоловік відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 відчужив вказане торгове приміщення, розміщене на спірній земельній ділянці відповідачу ОСОБА_2 .

Таким чином ОСОБА_2 на підставі вищевказаних правочинів є власником спірної земельної ділянки та розміщеного на ній торгового приміщення, загальною площею 31,1 кв.м.

З даним позовом позивач звернувся до суду 26.10.2018 року, оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено 11.10.2023 року.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку та розташований на ній об`єкт нерухомості, на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правомірність правочинів не оспорена і спростована. Відповідач ОСОБА_2 володіє і користується даним об`єктами з 2016 року. Йому не були відомі обставини, які були у подальшому встановлені щодо порушень Ужгородською міською радою процедури та порядку прийняття нею рішення про передачу у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 . Набуваючи у власність спірну земельну ділянку, як відповідач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 , мали законні сподівання, що Ужгородська міська рада, передаючи у власність спірну земельну ділянку, діяла в межах повноважень і у встановлений законом спосіб.

Колегія суддів приходить до висновку, що задоволення позову в частині витребування спірної земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 із розміщеним на ній об`єктом нерухомості: порушить принцип «належного врядування», оскільки потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, має ознаки непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном, покладатиме на нього надмірний індивідуальний тягар і порушить справедливий баланс інтересів сторін., та фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з володіння відповідача вона не вибуває, а лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність відповідної земельної ділянки не з вини відповідача, а внаслідок неправомірних дій посадових осіб Ужгородської міської ради.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведені обставини справи та вимоги закону, дійшов помилкових висновків про витребування від відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, та не врахував, що це буде суперечити положенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладеного суду першої інстанції в частині витребування земельної ділянки підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у даних вимогах з вищенаведених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Матіко Станіслав Романович,задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2023 року в частині витребування від ОСОБА_2 земельну ділянку за кадастровим номером :19:001:0181, площею 0,0040 га, вартістю 31508,40 грн. на користь територіальної громади м. Ужгорода скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким у позові Ужгородської окружної прокуратури в цій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: