Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7837/24
Номер провадження 22-ц/812/368/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Носіковим І.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах,

адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Чулупа О.С., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» (надалі - ТОВ «ФК «Паріс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2024 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 жовтня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 0042230 про надання банківської послуги, відповідно до якої ОСОБА_1 було надано споживчий кредит у розмірі 25 641,03 грн на строк 24 місяці зі сплатою 18 % річних за користування кредитом, разовою комісією при видачі кредиту у розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячною комісією за супроводження кредиту у розмірі 3% від суми наданого кредиту.

Підписанням вказаної заяви-договору про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідачка акцептувала укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов Договору; з умовами Договору ознайомлена та зобов`язалася самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору.

В день підписання заяви-договору № 0042230 від 15 жовтня 2019 року, відповідачка отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору.

Грошові кошти у сумі 25 641,03 грн. були зараховані АТ «РВС Банк» 15 жовтня 2019 року на картковий рахунок відповідачки.

28 жовтня 2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 28/10/2021-1, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за заявою-договором № 0042230 від 15 жовтня 2019 року на загальну суму 44 296,98 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 22 004,04 грн; заборгованість за процентами - 6 808,34грн; заборгованість за комісією - 15 384,60 грн; заборгованість за пенею - 100 грн.

Посилаючись на невиконання позичальницею своїх зобов`язань щодо сплати кредитних коштів, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 664,53 грн, що складається з: 22 004,04 грн - заборгованість за тілом кредиту, 6 808,34 грн - заборгованість за процентами, 15 384,60 грн - заборгованість за комісією, а також нараховані на суму боргу у зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 1 934,29 грн, 433,26 грн - 3% річних за користування грошовими коштами та 100 грн - пені.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» заборгованість за заявою-Договором № 0042230 від 15 жовтня 2019 року в сумі 45 564,53 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 22 004,04 грн, заборгованості за відсотками - 6 808,34 грн, заборгованість за комісією - 15 384,60 грн, 3% річних - 433,26 грн., інфляційні втрати - 1 934,29 грн та 2 417,55 грн судового збору. В решті вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка, укладаючи кредитний договір, погодила його умови, а отже повинна була виконувати їх, у тому числі, сплачувати передбачену договором комісію. Оскільки вона у повній мірі не виконала умови договору у добровільному порядку, то має їх виконати на підставі рішення суду у визначеному ним розмірі, який відповідає обставинам справи та умовам законодавства.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Мотельчук Ю.І. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду в частині задоволення вимог щодо стягнення комісії скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що умова договору щодо сплати щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 3% від суми наданого кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства. Будь-які докази того, що зазначена комісія спрямована на оплату будь-яких послуг Банку у зв`язку з укладеним між сторонами кредитним договором, в матеріалах справи відсутні.

За такого, вимоги ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення з неї комісії за кредитним договором є безпідставними, оскільки умови кредитного договору у цій частині є нікчемними, як такі що суперечать положенням Закону України «Про споживче кредитування».

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Паріс» просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 15 жовтня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір № 0042230 про надання банківської послуги, відповідно до якої ОСОБА_1 було надано споживчий кредит у розмірі 25 641,03 грн на строк 24 місяці зі сплатою 18% річних за користування кредитом, разовою комісією при видачі кредиту у розмірі 2,5% від суми наданого кредиту та щомісячною комісією за супроводження кредиту у розмірі 3% від суми наданого кредиту.

Підписанням вказаної заяви-договору про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідачка акцептувала укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на сайті банку і беззастережно приєдналася до умов Договору; з умовами Договору ознайомлена та зобов`язалася самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору.

У додатку №1 до заяви-договору сторонами було визначено графік повернення кредитних коштів (з 15 жовтня 2019 року до 15 жовтня 2021 року), сплату за користування кредитом 18% річних, річної комісії у сумі 18 461,62 грн та щомісячної комісії у сумі 769,23 грн.

В день підписання заяви-договору № 0042230 від 15 жовтня 2019 року, відповідачка отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору, що підтверджується розпискою щодо отримання платіжної картки від 16 квітня 2019 року.

Грошові кошти у сумі 25 641,03 грн. були зараховані АТ «РВС Банк» 15 жовтня 2019 року на картковий рахунок відповідачки, що підтверджується випискою по особовому рахунку та відповідними меморіальними ордерами.

28 жовтня 2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 28/10/2021-1, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за заявою-договором № 0042230 від 15 жовтня 2019 року на загальну суму 44 296,98 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 22 004,04 грн; заборгованість за процентами - 6 808,34 грн; заборгованість за комісією - 15 384,60 грн; заборгованість за пенею - 100 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеному ТОВ «ФК «Паріс», станом на 27 серпня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 46 664,53 грн, яка складається з тіла кредиту у сумі - 22 004,04 грн, процентів у сумі 6 808,34 грн, комісії у сумі 15 384,60 грн, пені у сумі 100 грн, а також нараховані на суму боргу у зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 1 934,29 грн та 433,26 грн - 3% річних за користування грошовими коштами.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 15 384,60 грн, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування, що було передбачено в Додатку №1 до Заяви-договору №0042230 від 15 жовтня 2019 року.

Між тим з таким висновком погодитися не можливо з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 15 жовтня 2019 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, умовами якого передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати комісію за супроводження кредиту.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в Додатку №1 до Заяви-Договору №0042230 від 15 жовтня 2019 року «Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг)» (колонка 7.2 графіка). Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування становить 769,23 грн щомісячно.

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування.

Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за розрахунково-касове обслуговування є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі №755/11636/21 (провадження №61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі №168/349/20 (провадження №61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №755/9486/21 (провадження №61-5581св22).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» щодо заборгованості по комісії не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

За таких обставин, заявлена позивачем сума заборгованості по комісії у розмірі 15 384,60 грн не підлягає стягненню.

Крім того, з наданого розрахунку заборгованості, вбачається, що за період з 15 жовтня 2019 року по 17 лютого 2020 року на погашення щомісячної комісії ОСОБА_1 було сплачено 3 076,92 грн (769,23 грн х 4), які підлягають зарахуванню на погашення заборгованості по відсотках.

Таким чином, розмір заборгованості по відсотках становить 3 727,02 грн (6 803,94 грн - 3 076,92 грн).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивач здійснив неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне визначити суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідачки.

Так, згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Позивач просив стягнути суми, передбачені нормами ст.625 ЦК України, за період з 28 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року.

Розрахунок трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання здійснюється за наступною формулою: Сума х (3 % / 100%) х (Період / Рік).

Сума боргу 25 731, 06 грн (22 004,04 грн - борг за тілом кредиту + 3 727,02 грн борг за відсотками) х 3 % : 365 дн х 119 дн.

Таким чином, загальна сума 3 % річних за вказаний період становить 251,67 грн.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за такою формулою:

Інфляційні нарахування = (сума боргу) х (індекс інфляції) / 100% - (сума боргу), де: (сума боргу) - сума простроченого боргу; (індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

25 731,06 грн х 1,04366631 - 25 731,06 грн. = 1 123,58 грн.

Таким чином, розмір заборгованості, які підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 27 106,31 грн, яка включає в себе заборгованість за тілом кредиту у сумі 22 004, 04 грн, заборгованість за відсотками у сумі 3 727,02 грн, 3% річних - 251,67 грн, 1 123,58 грн інфляційних втрат.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміненню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості у розмірі 27 106,31 грн, яка включає в себе заборгованість за тілом кредиту у сумі 22 004,04 грн, заборгованість за відсотками у сумі 3 727,02 грн, 3% річних у сумі 251,67 грн та інфляційні втрати у сумі 1 123,58 грн.

Що стосується судових витрат то слід зазначити наступне.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, змінив оскаржуване рішення суду, задовольнив позовні вимоги позивача частково на 58%, то наявні підстави для нового розподілу судових витрат.

Відповідачка за розгляд справи в суді першої інстанції має відшкодувати позивачу 1 228,17 грн судового збору, а позивач відшкодувати відповідачці за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 1756,24 грн судового збору.

Згідно з вимогою частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи вимоги цієї статті, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 528,07 грн судового збору (1756,24 грн - 1 228,17 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах, адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною - задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» () заборгованість за кредитним договором №0042230 від 15 жовтня 2019 року у розмірі 27 106, 31 грн, з яких: 22 004,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3 727,02 грн - заборгованість по відсоткам, 251,67 грн - 3% річних, 1 123,58 грн - інфляційних втрат, а також 528,07 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 12 лютого 2025 року