КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/255/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву ОСОБА_1 про відмову від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів,

встановив:

у листопаді 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом і, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 9 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий № 341;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко О.А., реєстровий номер 788;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 9 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Сімаковою Н.С., реєстровий номер 211;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 листопада 2022 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Коропець Н.В., реєстровий номер 782;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Мотивуючі позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 6 грудня 1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 січня 2014 року. На підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міськради № 429 від 12 червня 2007 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 липня 2007 року.

Позивачка посилалася на те, що під час розгляду справи в суді їй стало відомо, що 9 березня 2016 року ОСОБА_2 без її згоди подарував дочці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка у подальшому продала її ОСОБА_4 .

Позивачка стверджувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знали, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та що вона не отримала частину квартири у власність, тому договір дарування квартири є недійсним.

У подальшому позивачка подала заяву про зміну предмету позову та просила визнати недійсними всі наступні договори купівлі-продажу спірної квартири, і у порядку поділу майна подружжя визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на частину зазначеної квартири за кожним.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 9 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко Оленою Анатоліївною, реєстровий номер 341.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьміченко Оленою Анатоліївною, реєстровий номер 788.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 9 листопада 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Сімаковою Наталією Сергіївною, реєстровий номер 211.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 листопада 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Коропець Наталією Василівною, реєстровий номер 782.

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2249 гривень 60 копійок.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 9 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Кузьмінченко О.А., реєстровий номер 341; визнати в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2249,60грн; в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та вважає, що фактично суд застосував щодо нього презумпцію винуватості покупця та не вказав, вимоги якого саме пункту ст. 203 ЦК України не дотримано сторонами договору під час його укладення та у чому полягає його недотримання, не зазначив, які саме істотні умови договору купівлі-продажу квартири були порушені.

ОСОБА_6 зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу від 12 листопада 2022 року із ОСОБА_5 ними були дотримані всі вимоги статей 203, 638 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_6 вважає, що на підставі частини 4 статті 369 та статті 215 ЦК України позивачка могла оспорювати договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , однак її права не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленому статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України.

ОСОБА_6 посилається на неврахування судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1351/19 від 2 листопада 2021 року про те, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості, а може діяти, покладаючись на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, що можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном, а конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус, всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Крім цього ОСОБА_6 посилається на те, що позивачка не є стороною договору купівлі-продажу від 12 листопада 2022 року, укладеного між ним та ОСОБА_5 , а відтак, національне законодавство дає змогу позивачу захистити своє порушене право лише шляхом визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та наступному зверненні до суду в порядку статті 388 ЦК України з віндикаційним позовом про витребування майна від добросовісного набувача.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 містить аналогічні доводи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 9 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою колегії суддів від 30 листопада 2023 року призначений судовий розгляд апеляційної скарги.

29 січня 2025 року ОСОБА_1 до Київського апеляційного суду подано заяву про відмову від позову, у якій вона просить визнати нечинним рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційних скарг

(с.с.25-34 т.8), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши представника позивачки - адвоката Шелудько Л.Г., яка підтримала заяву, відповідача ОСОБА_6 , який не заперечував проти задоволення заяви, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає, у тому числі, можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до частини другої статті 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Частиною третьою статті 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил

про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відмова від позову є процесуальним правом позивача, яке він здійснює на власний розсуд.

Враховуючи, що право ОСОБА_1 відмовитися від позову передбачено процесуальним законодавством, заява про відмову від позову підписана нею особисто, наслідки відмови від позову та наслідки закриття провадження у справі ОСОБА_1 зрозумілі, про що зазначено у поданій заяві, колегія суддів приймає відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів, визнає нечинним рішення суду першої інстанції та закриває провадження у справі.

Керуючись статтями 206, 373, 381 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2023 року визнати нечинним.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Борисова

Г.М. Кирилюк