ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/360/25 Справа № 185/6641/23 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання недійсним договору дарування квартири

за апеляційною скаргою Приватного нотаріусу Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Іщика Миколи Васильовича

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим, 27 травня 2023 року, позовом ОСОБА_2 ,третя особа: ПН ПМНО Іщик М.В. про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є людиною похилого віку, їй 82 роки. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 липня 1993 року позивачу належала квартира АДРЕСА_1 . Із сином ОСОБА_3 , вона домовилася переоформити на нього квартири в замін на те, що він буде доглядати за нею. 17 березня 2020 року син прийшов до неї разом із своєю донькою відповідачкою ОСОБА_2 , нотаріусом і знайомим сина - ОСОБА_4 . Син повідомив, що договір буде укладати не він, а відповідачка. У нотаріуса із собою був готовий договір. Зі слів нотаріуса і свого сина вона помилково зрозуміла, що буде укладений договір, згідно якого вона передасть відповідачці квартиру, а остання буде за нею доглядати, тобто буде укладений договір довічного утримання. Інші родичі (син, його дружина та їх донька ОСОБА_5 ) будуть допомагати здійснювати догляд за нею. Договір вона не могла прочитати через хворобу: у неї тремтіння рук і голови. Вважала, що укладає договір довічного утримання, і погодилась, щоб договір підписали за неї, оригінал або копію договору їй не надали. Після укладання договору члени сім`ї сина постійно приходили до неї, допомагали по господарству, доглядали за нею, саме тому вона вважала, що таким чином виконується укладений договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 її син ОСОБА_3 помер. Після цього члени його сім`ї знайшли для неї доглядальницю, послуги якої їй необхідно сплачувати самостійно. 30 грудня 2022 року у неї з відповідачкою виник конфлікт, в ході якого остання повідомила, що договору довічного утримання не існує, а між ними насправді укладено договір дарування, та залишила їй договір, який вона просила прочитати знайомих, після чого довідалася, що нею було підписано договір дарування. На час укладання договору їй було 79 років, вона вже була серйозно хвора, і через цей свій стан не могла прочитати договір, слухаючи нотаріуса та свого сина, вона помилилася щодо природи правочину, прав і обов`язків сторін цього договору, що призвело до неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і, як наслідок, - укладання договору дарування, помилково вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Вона прикута до ліжка, не може самостійно пересуватися, втратила здатність до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду. Її доходів не вистачає для проживання. По квартирі утворилась заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, за газ, теплопостачання та воду, родина сина їй не допомагає, вона вимушено оплачує доглядальниці з отриманої від держави пенсії та допомоги, вона не має змоги використати своє майно, для укладання договору довічного утримання, який би юридично гарантував довічне утримання та догляд тому просила суд ухвалити рішення яким визнати договір дарування квартири, укладений 17 березня 2020 року між нею ( ОСОБА_6 ) і ОСОБА_2 (Обдарована), посвідчений ПН ПМНО Іщиком М.В., згідно якого вона безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51655555 від 17 березня 2020 року за ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 124, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 35972154 від 17 березня 2020 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року позов задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 березня 2020 року між ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) і ОСОБА_2 (Обдарована), посвідчений ПН ПМНО Іщиком М.В. недійсним. Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51655555 від 17 березня 2020 року) за ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 124, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 35972154 від 17 березня 2020 року.

В апеляційній скарзі ПН ПМНО Іщик М.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, у зв`язку з неповним з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування судом першої інстанції вимог матеріального права. Зазначає, що під час посвідчення ним оспорюваного правочину ним дотримано законодавчо встановлену процедуру. Він має багаторічний досвід та ним було проведено бесіду з позивачкою та роз`яснено його правову природу, а позивачка чітко знала та розуміла що підписує. Той факт, що її син її обманув та сказав, що квартира відійде державі показує виключно те, що він не цінив свою матір. Захворіти позивачка могла вже після укладання договору.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії договору дарування квартири від 17 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) і ОСОБА_2 (Обдарована), ОСОБА_6 передала безоплатно у власність Обдарованій квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем на підставі договору дарування квартири від 17 березня 2020 року зареєстровано право власності на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 124, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 35972154 від 17 березня 2020 року.

Згідно термінового заборонного припису стосовно кривдника від 30 грудня 2022 року відповідачці у зв`язку із скоєнням домашнього насильства стосовно позивачки заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

З копії довідки амбулаторії ЗПСМ №5 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» ПМР від 01 березня 2023 року вбачається, що позивачці встановлений діагноз «энцефолопатия ІІ-ІІІ степени, прогрессирующее течение сосудистого генеза с синдромом Паркенсона (ригидно-дрожательная форма) ИКЕ, атеросклеротический кардиосклероз, ФК ІІ ст., 2 б, риск 3, пр.. бронхит в ст. ремиссии. Пролежни пояснично-кресцового отдела позвоночника. Требует постоянного постороннего ухода».

Відповідно копій довідки ОСББ «Будівельна 30» від 02 травня 2023 року, вимоги про сплату заборгованості за спожитий газ від 10 лютого 2023 року, відповідей КП «Павлоградтеплоенерго» від 20 квітня 2023 року, КП «Павлоградське виробниче управління водно-каналізаційного господарства» від 21 квітня 2023 року за квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 наявна заборгованість за комунальні послуги.

Позивачка отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника за померлого чоловіка, розмір якої становить з 01 жовтня 2022 року 6 138,79 грн, з 01 грудня 2022 року 6 148,03 грн, з 01 березня 2023 року 7 176,09 грн.

Судом заслухані свідки.

Відповідачкою визнано позов.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що визнання відповідачкою позову, який є обґрунтованим, у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначила, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що невідбулося переходу/набуття/зміни/встановлення /припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц (провадження №61-13417св21).

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За статтями 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка 20 травня 2024 року надала суду письмову заяву про визнання позову.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

У частинах 1, 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У даній справі визнання відповідачкою заявленого до неї позивачкою позову про визнання недійсним договору дарування не порушує прав та інтересів інших осіб.

Доводи апеляційної скарги ПН ПМНО Іщика М.В. про те, що під час посвідчення ним оспорюваного правочину ним дотримано законодавчо встановлену процедуру та про те, що він має багаторічний досвід та ним було проведено бесіду з позивачкою та роз`яснено його правову природу, а позивачка чітко знала та розуміла що підписує, за встановлених у даній справі обставин, не можуть слугувати підставою для скасування рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного нотаріусу Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Іщика Миколи Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 12 лютого 2025 року.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Судді: