ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 641/3170/21

провадження № 22-ц/818/484/25, 22-ц/818/485/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Ястребової Євгенії Богданівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року та апеляційну скаргу Шовкова Олега Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення від 12 вересня 2024 року ухвалені у складі судді Курганникової О.А.,-

ВСТАНОВИВ:

28.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). Зроблено заяву про розподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначив, що Квартира була придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Від шлюбу сторони у справі мають двох неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу залишились проживати з батьком. У добровільному порядку відповідач здійснити поділ Квартири відмовляється, тому позивач змушений звернутися до суду.

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом просила визнати особистою приватною власністю 5/7 частин Квартири та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя поділити між сторонами 2/7 частки квартири, а саме по 1/7 кожному. Зроблено заяву про розподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що Квартира дійсно була придбана під час шлюбу за 702 500 грн , проте на придбання 5/7 частин квартири нею були витрачені її особисті кошти у розмірі 504 000 грн, які їй в день придбання Квартири подарував батько. Відповідно розподілу між сторонами підлягає 2/7 частка квартири, а саме по 1/7 кожному.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/7 частки квартири АДРЕСА_2 , в задоволені позову в іншій частині відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 5/7 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 надала належні та допустимі докази набуття спірної квартири у шлюбі з ОСОБА_1 в тому числі і за її особисті кошти, що були отримані нею як подарунок від батька. Посилання ОСОБА_1 та його представника на те, що на придбання спірної квартири були витрачені не подаровані, а інші спільні кошти подружжя жодними доказами не підтверджено. Тому суд вважав, що частка квартири розмірі 5/7 належить особисто ОСОБА_2 та не підлягає розподілу між колишнім подружжям. Частка квартири у розмірі 2/7 підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу, оскільки залишок суми, що був витрачений на придбання квартири у розмірі 198 100 грн є спільними сумісними коштами. Твердження ОСОБА_1 про те, що зазначені грошові кошти були його особистими коштами належним чином не доведені.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова 12 вересня 2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто різницю понесених ОСОБА_2 судових витрат, а саме судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 8 233 грн 95 коп.

Судове рішення мотивоване тим, що згідно загальним принципом розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог із застосуванням принципу зарахування, понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 501 грн 78 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 12285,71 грн необхідно зарахувати в рахунок понесених ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 6021, 44 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн і остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 233 грн 95 коп.

30 вересня 2024 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою на рішення та додаткове рішення суду, посилалась на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 . Також просила вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 86 000 грн та сплату судового збору у розмірі 3 512 грн 50 коп.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів придбання частини спірної квартири за особисті кошти, а тому у суду були відсутні правові підстави для задоволення позову. Отримання ОСОБА_2 коштів від батька не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку з тим, що відповідачка ( позивачка за первісним позовом) витратила зазначені кошти в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення мотивовані тим, що у випадку задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину квартири, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню правнича допомога у розмірі 86 000 грн та судовий збір 3 512 грн 50 коп. Посилалась на те, що зазначені судові витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтований.

14 жовтня адвокат Шовков О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду. Просив зазначене рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 285, 71 грн скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким зменшити розмір витрат до 200 грн. В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін. Також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені під час апеляційного розгляду витрати на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу не співпадає з розміром витрат зазначеним в попередньому орієнтовному розрахунку у розмірі 27 512 грн, та значно перевищує його. Позивач не надав остаточний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 86 000 грн. Судом не враховано заперечення представника відповідача за первісним позовом щодо не співмірності заявленого остаточно розміру правничої допомоги із обставинами справи. Тому визначений судом пропорційно до частини задоволених позовних вимог ОСОБА_1 розмір судових витрат на правничу допомогу - 12 285, 71 грн є необґрунтованим і несправедливим.

24 жовтня 2024 року адвокат Ястребова Є.Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу адвоката Шовкова О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_2 .. Посилалась на те, що судові засідання у справі неодноразово відкладались з ініціативи ОСОБА_1 , що призвело до затягування судового процесу, який тягнувся більше трьох років. Зважаючи на визначення позивачем та його представником гонорару адвоката у розмірі 2000 грн щомісячно до моменту укладення судом рішення по суті спору, затягування судового процесу, відкладення судових засідань, прямо впливала на розмір на суми 86 000грн. Також на строки розгляду справи вплинули інші незалежні від відповідачки обставини, а саме повномаштабне вторгнення російської федерації до України, бойові дії, зміна підсудності, направлення справи до Ленінського районного суду м. Полтави та повернення її у провадження Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.09.2024 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 25 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №42.

Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 а.с. 20) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 а.с. 19), які проживають разом з батьком.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.10.2020 року у справі № 639/3000/20 шлюб між сторонами у справі розірвано (т.1 а.с. 13-17).

Відповідно до договору купівлі- продажу від 30 серпня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Губською В.А. та зареєстрованого в реєстрі № 1252 ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 702 500, 00 грн (еквівалент суми 27500 доларів США). За змістом п. 6 зазначеного договору покупець повідомив що перебуває у шлюбі. Купівля квартири здійснюється за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 9-10).

Згідно даних нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2017 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_6 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за 504 400 грн, що є еквівалентом 19 400 доларів США. (т. 1 а.с. 61-62).

30.08.2017 року ОСОБА_2 отримала готівкою від свого батька ОСОБА_6 504 000 грн, що є еквівалентом 19 400 доларів США, про що склала особисту заяву, завіреною приватним нотаріусом ХМНО Хаславською К.В., реєстр. №3556. Одночасно ОСОБА_2 зазначила, що подаровані їй кошти зобов`язується використати на придбання житлової нерухомості в якій буде проживати вона та її родина (а.с. 63).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підтвердили факт дарування ОСОБА_2 грошей для придбання спірного житла.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права що їх регулюють

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У справі встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 30 серпня 2017 року у період шлюбу з ОСОБА_1 за 702 500 грн , з яких 504 400 грн були грошовими коштами ОСОБА_2 , які були отримані нею як подарунок від батька.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира не в повному обсязі належить до спільної сумісної власності подружжя.

Суду не надано належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбавалася ОСОБА_2 саме у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідна нотаріально посвідчена заява про те, що спірна квартира придбавається саме у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутня. У договорі купівлі-продажу квартири зазначено лише про те, що квартира придбавається ОСОБА_2 за згодою чоловіка ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 30 серпня 2017 року не оскаржувався у встановленому законом порядку.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісного та задоволення зустрічного позову.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, що міститься у постанові у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №199/9770/21.

Згідно ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення суду - без задоволення.

Разом з тим судова колегія вбачає підстави для часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Звертаючись у липні 2021 року з зустрічним позовом представник позивача за зустрічним позовом адвокат Шовковий О.С. просив стягнути витрати на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 58 - 59).

На підтвердження понесених витрат представником надано копію договору №14-06/2021 про надання правової допомоги, оригінал квитанції про оплату гонорару адвоката № 15 від 15.06.2021, копія рахунку № 1 від 15.06.2021 та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_2 понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи ( т.1 а.с. 45 49), додатково долучений акт приймання передачі виконаних робіт від 27.09.2023 ( т.1 а.с. 216).

Згідно з остаточним розрахунком суми судових витрат, які понесла ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи становить 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В грудні 2021 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на зустрічну позовну заяву в якому зазначає, що ОСОБА_1 не зобов`язаний відшкодувати заявлені витрати позивача на професійну правничу допомогу, оскільки ОСОБА_2 не доведені витрати на правову допомогу.

Під час ухвалення рішення по суті спору було призначене судове засідання на 12 вересня 2014 року для вирішення питання про розподіл судових витрат та представнику позивача адвокату Ястребовій Є.Б. наданий строк до 02.09.2024 для подання доказів понесення позивачем витрат.

03.09. 2024 від представника позивача за первісним позовом адвоката Ястребової Є.Б. надійшла заява по остаточний розрахунок та надані докази про розмір понесених ОСОБА_10 витрат на правничу допомогу. А саме: копія додаткового договору № 1 до договору №5 від 01 березня 2021 року про надання правничої допомоги, остаточний розрахунок сум судових витрат № 625 від 02.09.2024 року, акт № 624 від 02.09.2024 приймання-переведення наданої правничої допомоги.

Згідно з остаточним розрахунком суми судових витрат, які поніс ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи за період з 01 березня 2021 року по 02 вересня 2024 року становить 86 000 (вісімдесят шість тисяч) гривень.

12 вересня 2024 року адвокат Шовков О.С., який діяв в інтересах ОСОБА_2 , подав заяву про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, посилався на те, що заявлена ОСОБА_1 сума витрат є значно завищеною та є неспівмірною зі складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи. Вважав, що позов про поділ майна є типовим, спір є штучним, а визначена сторонами плата у розмірі 2000 грн щомісяця не залежить від надання нею будь яких послуг.

ОСОБА_1 також заперечував проти заявленого ОСОБА_2 розміру витрат на правничу допомогу, зазначив, що позивач не може бути зобов`язаний відшкодувати витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, оскільки не доведено жодними доказами того, що такі витрати були здійснені або будуть здійснені у зв`язку із наданням правової допомоги саме по даній справі та по договору №14-06/2021 про надання правової допомоги від 14 червня 2021 року.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року, суд застосувавши положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України поклав витрати на правову допомогу у розмірі 12 285, 71 грн. на ОСОБА_2 пропорційно частині задоволених вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно висновку у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання в суді першої інстанції позивачем за первісним позовом послуг адвоката Ястребовою Є.Б. адвокатського об`єднання «Ястребова і партнери» та позивачем за зустрічним позовом послуг адвоката Шовкова О.С..

Враховуючи, що позов ОСОБА_2 задоволений на 100%, судова колегія погоджується з заявленим нею розміром витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн,оскільки він відповідає складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 , судова колегія виходить з того, що його позов задоволений на 28,5 %, справа про визнання право власності на майно і порядку поділу майна подружжя для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників, тобто вони є типовою. З урахуванням категорії справи складання позову не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль.

З урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, судова колегія доходить висновку, що справедливим буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.

Понесені сторонами витрати на сплату судового збору при зверненні до суду з позовом та зустрічною позовною заявою підлягають розподілу пропорційно частині заявлених позовних вимог, а саме з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 5519 грн 66 коп, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнути 501 грн 78 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з урахування ч. 10 ст 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати взаємозалік та стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 5519.66 грн (5519,66 - 501,78).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає, що апеляційні скарги сторін у справі підлягають задоволенню частково, а додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року скасуванню з ухваленням нового рішення про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст.367,368,375, 376,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 5519 (п`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн 66 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 7000 (сім тисяч) грн витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 лютого 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук