н/п 2/490/155/2025 Справа № 490/5070/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді Черенкової Н.П.

секретаря Романової К.Т.,

за участю представника позивача Власенка С.В.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду.

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просив: поділити майно, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. A, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 53.9, з господарською будівлею та спорудами; земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом: визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеного на плані літ. А, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 53,9, з господарською будівлею та спорудами; визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано наступним.

19.07.2003 р. між позивачем та відповідачкою укладено шлюб.

У зв`язку із припиненням шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою виник спір про поділ спільної сумісної власності, придбаної у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Згоди про добровільний поділ спільної сумісної власності, до теперішнього часу між сторонами не досягнуто. Під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі ними було набуто таке майно: житловий будинок АДРЕСА_1 згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, реєстр. № 2019, від 25.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Душейко О.М., та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11570809 від 25.10.2023p.; земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 , Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр. № 2020, від 25.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Душейко О.М. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11573163 від 25.10.2023р. За такого, і просив про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2023 року головуючим у справі визначено суддю Черенкову Н.П.

Після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, ухвалою судді від 07.06.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

28.09.2023 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позову, оскільки спірне майно придбане за її власні кошти, що згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю і позивач не має до укладення Договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки ніякого відношення та, як наслідок, йому не належить право за захистом якого він може звертатися до суду.

Ухвалою суду від 02.10.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

14.11.2023 року відповідачка надала до суду відзив на позовну заяву (остаточний), в якому вказала наступне.

Доданими до позову копіями договорів купівлі-продажу від 25.10.2013 р. підтверджується, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,051 га вона придбала відповідно за 127 354,00 грн та 19 567,00 грн, а взагалі за 146 921,00 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу від 23.10.2013 р. вона, її батьки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та сестри ОСОБА_8 і ОСОБА_9 продали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 139 435,00 грн. ЇЇ рідні передали їй усі ці кошти для того, щоб вона мала фінансову можливість придбати за них житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Окрім того, відповідачка вказує, що 24.10.2013 р. її батько ОСОБА_6 для цієї ж мети перерахував їй 3 700 євро, що за курсом НБУ (10,991974 грн. за 1 євро) дорівнювало 40 670,30 грн. Таким чином, станом на дату укладання відповідачкою 25.10.2013 р. договорів купівлі-продажу вона мала власні кошти у розмірі 180 105,30 грн, що значно більше, ніж загальна сума вищевказаних договорів, що підтверджує те, що згідно з п.3, ч.1 ст.57 СК України, усе придбане нею майно знаходиться у її особистій приватній власності, оскільки придбане нею хоча й у шлюбі, але за кошти, які належали їй особисто.

28.11.2023 року представник позивача адвокат Власенко С.О. надав заперечення на відзив, в якому вважав, що відповідачка не довела належними та допустимими доказами факту набуття житлового будинку та земельної ділянки у особисту власність. Надані відповідачкою документи, за своєю правовою природою не спростовують юридичного факту (наведених в умовах Договорів купівлі-продажу від 25.10.2013) набуття житлового будинку та земельної ділянки у спільну сумісну власність подружжя за час шлюбу.

Також представником позивача адвокатом Власенко С.О. 28.11.2023 року надано до суду заяву про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: заяви ОСОБА_3 , які засвідчені нотаріально 25.10.2013 року приватним нотаріусом джушейко О.М. за реєстр. №2017 та №2018.

Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і у зв`язку з поданням представниками сторін заяв про перенесення судового засідання.

03.07.2024 року ухвалено про оголошення перерви в судовому засіданні до 19.09.2024 року для надання даних щодо реєстрації батьків відповідачки після оформлення договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 та надання даних щодо відсутності іншого нерухомого майна після 2013 року.

19.09.2024 року від представника відповідачки адвоката Кірюхіна О.М. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи докази, якими підтверджується місце реєстрації батьків відповідачки та відсутність у них іншого нерухомого майна після відчудження за договором від 23.10.2013 р. квартири АДРЕСА_2 .

Судове засідання 19.09.2024 року відкладено на 14.11.2024 року, у зв`язку із заявленим адвокатом Власенко С.О. у засіданні клопотанням про відкладення розгляду справи.

07.11.2024 року від представника відповідачки адвоката Кірюхіна О.М. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження заперечень відповідачки.

Судове засідання 14.11.2024 року відкладено на 11.02.2025 року, в зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по цивільній справі №490/2957/24.

29.01.2025 року від прдставника позивача адвоката Власенка С.О. надійшли письмові пояснення щодо погодження подружжям спільної сумісної власності на час купівлі спірного житлового будинку та земельної ділянки, в яких вказав, що житловий будинок та земельна ділянка набуті у спільну сумісну власність за погодженням між подружжям, про що засвідчується у договорі заявою-погодженням іншого подружжя. Таким чином на час купівлі житлового будинку та земельної ділянки подружжя самостійно визначає правовий статус набутого у особисту/приватну власність одного з подружжя або у спільну сумісну власність подружжя, про що здійснюються нотаріальні дії п.4.2. або п.4.4. Порядку. Таким чином спірне майно (житловий будинок та земельна ділянка) є спільною сумісною власністю й підлягають поділу по 1/2 частці. Отже позовні вимоги підлягають задоволеною, оскільки на час укладення нотаріально посвідчених договорів з придбання спірного по цій справі майна Позивач та Відповідачка перебуваючи у шлюбі визначили його правовий статус, - як спільна сумісна власність подружжя.

Позивач до судового засідання не з`явився.

Представник позивача адвокат Власенко С.В., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав вказаних в позові та поясненнях.

Відповідачка свої заперечення підтримала, просила у позові відмовити.

Представник відповідачки адвокат Кірюхін О.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, вказаних у відзиві.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

19 липня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_10 вступили до шлюбу.

23.10.2013 року ОСОБА_11 , що діяла особисто за себе та від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 продали ОСОБА_13 за 139 435,00 грн квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 23.10.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстрований в реєстрі за №2603.

Як вбачається з бланка переказу грошовох коштів міжнародної системи термінових грошових переказів «Western Union», 24.10.2023 року ОСОБА_5 отримала 3 700,00 євро від Гончарова Г.

25.10.2013 року між ОСОБА_14 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. A, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 53.9, з господарською будівлею та спорудами.

Вказаний Договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Душейко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №2019.

Відповідно до п.2.1. продаж вказаного житлового будинку за домовленістю учасників правочину вчиняється за 127 354,00 грн.

Як вбачається з п.1.6 Договору, житловий будинок, що є предметом цього договору, набувається в спільну сумісну власність подружжя. Надана відповідна заява чоловіка Покупця, справжність підпису ОСОБА_3 , на який засвідчено нотаріально 25.10.2013 року Душейко О.М., приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу за реєстровим №2017

До матеріалів справи надано копію заяви ОСОБА_3 від 25.10.2013 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Душейко О.М., за реєстровим №2017, згідно якої чоловік ОСОБА_3 дає згоду дружині ОСОБА_5 на купівлю та підписання договору та такий правочин відповідає інтересам сім`ї.

25.10.2013 року між ОСОБА_14 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) також укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 .

За домовленістю сторін, продаж вказаної земельної ділянки вчинено за 19 567,00 грн (п.2.1. Договору).

Згідно п.3.6 Договору, земельна ділянка, що є предметом цього договору, набувається в спільну сумісну власність подружжя. Надана відповідна заява чоловіка Покупця, справжність підпису ОСОБА_3 на який засвідчено нотаріально 25.10.2013 року Душейко О.М., приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу за реєстровим №2018.

До матеріалів справи надано копію заяви ОСОБА_3 від 25.10.2013 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Душейко О.М., за реєстровим №2018, згідно якої чоловік ОСОБА_3 дає згоду дружині ОСОБА_5 на купівлю та підписання договору та такий правочин відповідає інтересам сім`ї.

25.10.2013 року за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру речових прав на нерухомість.

Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.06.2023 року шлюб розірвано, повернуто ОСОБА_5 , дошлюбне прізвище ОСОБА_15 .

В силу ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету доказування на власний розсуд.

ІІІ. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

IV. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"№від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21. грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір, як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору. Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Згода одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 червня 2024 року, справа № 712/3590/22, провадження № 61-14297сво23, з урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання» та вказала наступне.

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін встановив, що посилання відповідачки, що придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки відбулося за її особисті кошти не підтверджено документами в матеріалах справи, оскільки, наданий відповідачкою Договір від 23.10.2013 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , в якому вона виступала як один з продавців, не є підтвердженням, що кошти від продажу вказаної квартири були спрямовані на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Твердження ОСОБА_5 , що виручені кошти за продаж вищевказаної квартири у сумі 139435,00 грн були їй передані її батьками та сестрами, які теж виступали як продавці, не підтверджуються жодними доказами.

Крім того, відповідачкою не надано доказів, які б підтверджували, що 3 700 євро, переказані їй ОСОБА_16 були направлені на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до нотаріальної заяви - згоди на придбання житлового будинку та земельної ділянки, при укладенні вказаних правочинів інший з подружжя надав згоду на придбання вказаних житлового будинку та земельної ділянки саме у спільну сумісну власність подружжя, тобто вказаною заявою сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну сумісну власність, визначивши статус грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї.

На думку суду, укладаючи вказані правочини, хоча і за кошти, як вказує відповідачка ОСОБА_4 , що є її особистими та отримані від продажу особистого майна і подарунка родичів, однак сторони обопільно скерували намір при придбанні даного житлового будинку та земельної ділянки діяти в інтересах сім`ї.

Суд також зазначає, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18).

Таким чином, під час укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна спірних житлового будинку та земельної ділянки.

Волевиявлення сторін щодо правового статусу житлового будинку та земельної ділянки було посвідчено приватним нотаріусом у заявах про надання згоди на придбання вказаного житлового будинку та земельної ділянки, а також засвідчення в договорах того, що вони будуть спільною сумісною власністю подружжя та укладення цих правочинів відповідає інтересам сім`ї.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 , позначений на плані літ. A, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 53.9, з господарською будівлею та спорудами та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, при цьому частки кожного із подружжя є рівними.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ.

За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до квитанції від 24.05.2023 року № позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 8052,00 грн.

За такого,суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4026,00 гривень, тобто у рівних частках, що не суперечить приписам ст. 141 ЦПК України

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

1. Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , позначеного на плані літ. А, загальною площею 85.9 кв.м., житловою площею 53,9, з господарською будівлею та спорудами.

2. Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,051 га, кадастровий №:18:008:0007, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий розмір у сумі 4 026,00 грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлений 11 лютого 2025 року.

Суддя: Черенкова Н.П.