ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюта Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного сулу м. Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 (треті особи ОСОБА_3 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння (суддя першої інстанції Ткаченко Н.В.),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року Дніпровська міська рада звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 (треті особи ОСОБА_3 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,6 кв.м житловою площею 48 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 (треті особи ОСОБА_3 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , в особі законного представника - батька ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради) про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено у повному обсязі та стягнуто з відповідачки 21885 грн. на користь Дніпровської міської ради 21 885 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено та з`ясовано обставини справи.

Мотивує скаргу тим, що місцевим судом не досліджувалась добросовісна поведінка відповідачки. Доводи викладені у відзиві на позовну заяву не взято до уваги, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем.

Своїм рішенням суд першої інстанції витребував спірну квартиру у добросовісного набувача - ОСОБА_1 без будь-якої компенсації, що є порушенням права Апелянта та не відповідає ст. І Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 41 Конституції України. Таке рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська покладає на Апелянта, як добросовісного набувача, індивідуальний та надмірний тягар щодо пошуку способу компенсації своїх збитків. Суд першої інстанції позбавив ОСОБА_7 , майна та кошті, за які вона придбала спірну квартиру.

ОСОБА_2 просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було заресстровано 05.04.2023 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим Антоном Олексійовичем, на підставі документа, який не видавався профільним виконавчим органом, в той час коли договір купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено 11.05.2023, тобто після сплину всього одного місяця після первинної реєстрації. Згідно з довідкою про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 10.10.2023, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 857 666, 13 грн., а ОСОБА_1 придбала її за 1 459 000, 00 грн. - в половину дешевше ніж оціночна вартість спірної квартири.

Дніпровська міська рада просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Від ОСОБА_9 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник Дніпровської міської ради та представник третіх осіб ОСОБА_9 , у судовому засіданні заперечували проти задоволення скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі рішення міської ради народних депутатів від 27.11.1991р. № 46 (а.с. № 16 т. № 1).

Відповідно до картки прописки форми А, ОСОБА_8 по досягненню 16 років була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 згодом, після народження дітей були прописані і її сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. № 26-39 т. № 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.04.2023р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 13.03.2019р. № НОМЕР_1 , бланк серії НОМЕР_2 , виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, номер запису про право власності - 49877717 (а.с. № 22-23 т. № 1).

11.05.2023р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2023р., який укладено між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., номер запису про право власності 50233735 (а.с. № 20-21, 47-48, 200 т. № 1).

Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом від 06.09.2023р. № 3/9-7016 повідомив Дніпровську міську раду, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 (а.с. № 24 т. № 1).

Стосовно використання бланку суворої звітності, на якому надруковано свідоцтво, відповідно до якого право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради також листом від 06.09.2023р. № 3/9-7016 повідомив про те, що бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавався (а.с. № 24, 46 т. № 1).

Копію свідоцтва про право власності від 13.03.2019р. № НОМЕР_1 , бланк серії НОМЕР_2 , виданого, начебто, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, номер запису про право власності - 49877717, на підставі якого право власності було незаконно зареєстровано за ОСОБА_8 , суду направлено і приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. (а.с. № 1, 2 т. № 2).

Також Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради в листі від 06.09.2023р. № 3/9-7016, зазначено, що розпорядженням органу приватизації від 17.05.2002р. № 1/211-02 квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_8 (а.с. № 24 т. № 1).

Однак, на виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2007р. по цивільній справі № 2-3938/07 органом приватизації було прийнято розпорядження від 14.07.2008р. № 823 «Про анулювання розпорядження органу приватизації про передачу у власність та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ».

Копію самого розпорядження органу приватизації від 17.05.2002р. № 2/211-02 та копію розпорядження Управління житлового господарства від 14.07.2008р. № 823 «Про анулювання розпорядження органу приватизації про передачу у власність та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 » на виконання ухвали суду від 19.12.2023р. надано Департаментом житлового господарства ДМР (а.с. № 228, 229 т. № 1).

Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради листом від 30.08.2023р. № 8889 повідомлено, що станом на 25.06.2008р. запис про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2002р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.М., реєстровий № Д-252, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДМР 09.07.2002р. та записано в реєстрову книгу № 155п за реєстровим № 72-141 анульовано та визнано недійсним на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2007р. по справі № 2-3938-07 (а.с. № 42 т. № 1).

Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15.08.2023р. № 5/5-211, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 були зняті з реєстрації місця мешкання за згодою батьків 09.12.2022р. (а.с. № 40-41 т. № 1).

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла у віці 48р.(а.с.№ 197 т. № 1).

Станом на вересень 2023р., після проведення службової перевірки стосовно зняття з реєстрації неповнолітніх дітей та прийняття висновків про скасування зняття з реєстрації від 01.09.2023р., в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно листа департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 08.09.2023р. № 2/5-1567.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що приватизація спірної квартири ОСОБА_8 не відбувалась, розпорядження про приватизацію органом приватизації не приймалось та те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника іншим шляхом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу (дарування) нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Установивши, що Дніпровська міська рада жодних дій, передбачених чинним законодавством, для відчуження спірної квартири на користь третіх осіб не здійснювала, спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею її власника, шляхом відчуження вказаного майна особою, що не мала права його відчужувати, оскільки не була власником такого майна, суд першої інстанції, обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування у ОСОБА_1 на користь Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради спірної квартири.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади.

Пунктом 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто, до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому вимога про застосування саме такого способу судового захисту у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, з урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року, мотивовано відмовили у задоволенні позовних вимог в частині припинення права власності на об`єкт спірного нерухомого майна та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Доводи скарги про те, суд не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Правові висновки, на які посилається заявник у скарзі, не релевантні до спірних правовідносин, тому не підлягають застосуванню у справі, що переглядається.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Каряка Анастаія Іванівна залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2025 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи