Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8524/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., за участю секретаря судового засідання Конар В.М., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Берегівського району Закарпатської області про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, треті особи без самостійних вимог: державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівна, ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування, третя особа без самостійних вимог: державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівна.

Ухвалою суду від 12.01.2024 року залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог - ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 мотивує тим, що з 2000 року постійно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За цей період часу вони спільно проживали, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, мали спільний бюджет, одне коло спілкування з близькими та друзями, несли витрати на утримання та ремонт будинку, виховували спільно дітей позивачки. Їхні відносини були спрямовані на тривале співжиття та виявлялися в суспільстві. За життя ОСОБА_5 на праві приватної власності належала двохкімнатна житлова квартира в АДРЕСА_1 та житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 . Для реалізації своїх спадкових прав, позивачка ОСОБА_1 просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з 2000 року до часу відкриття спадщини з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та в порядку спадкування за законом визнати за нею право власності на двохкімнатну житлову квартиру в АДРЕСА_1 та житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її адвокат Продан О.В. повністю підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд такі задоволити з підстав, які наведені у позові. Позивачка ОСОБА_1 пояснила, що з ОСОБА_5 познайомилася ще у 1986 року, разом працювали на заводі «Електрон». ОСОБА_5 одружений не був та не мав дітей. На той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , однак останній покинув її та виїхав у Ізраїль. У 1992 році ОСОБА_5 запропонував їй проживати разом з ним у будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 проживав у будинку разом з бабусею, яка потребувала стороннього догляду, вона здійснювала за бабусею догляд. Позивачка мала недобудований будинок, після продажу якого, всі кошти витратила на облаштування будинку АДРЕСА_2 , зробивши у ньому ремонтні роботи, провівши всі комунікації. Додала, що всі святкові події, що стосувалися її та ОСОБА_5 , вони святкували разом, у родинному колі, разом із дітьми позивачки. ОСОБА_5 виховав її двох доньок, відносився до них як до своїх рідних. Разом вони оформляли кредит, орендували магазин по АДРЕСА_3 , планували реконструкцію спірного будинку. Хоч шлюб між ними не був зареєстрований, вони вважали себе подружжям і були вінчані 25.09.2007 року, про що видано Свідоцтво таїнства подружжя. Коли ОСОБА_5 та його мати ОСОБА_7 хворіли вона та її доньки здійснювали догляд за ними, придбавали лікарські засоби. Що стосується племінника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , пояснила, що такий ніколи не навідував свого дядька, той навіть не знає, де знаходиться його могила. Всі витрати на поховання ОСОБА_5 понесла донька позивачки - ОСОБА_8 .

Представник відповідача - Виноградівської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника, розгляд справи залишили на розсуд суду (а.с.78 т.1).

Представник третьої особи без самостійних вимог - державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори, повідомлена про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилася, не повідомила суд про причини неявки та не клопотала про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 та адвокат Мелай М.Ю. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, заперечили щодо їх задоволення. Надали письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог. Так, вважають позовну заяву ОСОБА_1 безпідставною та необґрунтованою. Вказують, що позивачка в незаконний спосіб, не маючи ніякого відношення до спадкового майна та не будучи спадкоємцем шляхом перекручування фактів, намагається заволодіти успадкованим майном ОСОБА_3 , яке залишилося після смерті його дядька.

Третя особа ОСОБА_3 пояснив, що є племінником ОСОБА_5 , який помер у 2023 році, та являється спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення у відповідності до ст.1266 ЦК України. Вважає, що все спірне спадкове майно після смерті дядька належить йому. Щодо стосунків між його дядьком та позивачкою пояснив, що остання інколи проживала з ОСОБА_5 у спірному будинку, однак не вела з ним спільного побуту, вважав їх просто друзями. Не заперечив, що будучи дитиною приїздив до дядька з м.Ужгород до м.Виноградів, де грався із дітьми позивачки. На день смерті ОСОБА_5 саме позивачка була з ним. Додав, що позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , батьком їх двох спільних дітей. Крім того, запевнив суд, що повернув кошти ОСОБА_9 за витрати, які остання понесла у зв`язку із похованням його дядька. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суду пояснили, що вони є сусідками покійного ОСОБА_5 , значний проміжок часу знайомі з ОСОБА_1 , та ствердили суду той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка понад двадцять років, були пов`язані спільним побутом, спільно вели господарство, перебували у фактичних шлюбних відносинах, обробляли огород, разом ходили на роботу. Однак у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_5 за життя піклувався про дітей позивачки у разі потреби. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 завжди перебували разом, як сімейна пара, і за цей період ніхто з них у іншому офіційному шлюбі не перебував. Після смерті ОСОБА_5 саме донька позивачки - ОСОБА_8 займалася його похованням, оскільки він їй був рідною людиною. Третю особу ОСОБА_3 бачили на подвір`ї спірного будинку ще коли він був дитиною.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що є донькою позивачки ОСОБА_1 . Їі рідний батько ще у 90-х роках виїхав у Ізраїль, мама залишилася сама, познайомилася з ОСОБА_14 , після чого вони почали разом проживати як чоловік та жінка у будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_15 був для неї та її сестри як рідний батько, возив у дитячий садок та школу, вирішував їхні нагальні проблеми. Її дітей називав онуками та проводив з ними дозвілля. З ОСОБА_16 вони разом проводили літні канікули у будинку ОСОБА_17 . Бабуся ОСОБА_18 за життя доглядала за ними. Коли починався навчальний рік - ОСОБА_19 повертався в Ужгород , за своїм місцем проживання. Позивачка проживала із ОСОБА_14 у спірному будинку постійно, всі родинні свята вони святкували разом, про що свідчать фотокартки. Коли ОСОБА_5 хворів позивачка здійснювала за ним постійний догляд, придбавала лікарські засоби, самостійно поралася по господарству. Повідомивши ОСОБА_21 про погане самопочуття ОСОБА_22 , той не приїхав, а просив тримати його в курсі справ. Повідомила суд, що її мати та ОСОБА_15 були вінчані, однак не зареєстрували шлюб. Всі витрати на поховання ОСОБА_5 понесені за її рахунок. Ніяких коштів ОСОБА_19 вона їй не передавав, вона не вимагала від нього бо не мала в цьому потреби. Що стосується відносин її батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 пояснила, що вони перебували у подружніх відносинах до 1987 року. У 1995 році шлюб розірвали, однак у 1996 році її мама погодила на фіктивний шлюб із батьком для можливості його перебування на території України більше 90 днів. Після чого він виїхав у Ізраїль не розірвавши шлюб із мамою.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу із спадкодавцем стосується вирішення спору щодо подальшого визнання права власності, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-й.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Виноградів Закарпатської області помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04.08.2023 року, видане Виноградівським відділом ДРАЦС у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №449 (а.с.6 т.1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме двохкімнатну житлову квартиру в АДРЕСА_1 та житловий будинок садибного типу в АДРЕСА_2 .

Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку із відсутністю реєстрації шлюбу з спадкодавцем для підтвердження статусу спадкоємця та відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно.

Для реалізації своїх спадкових прав позивачка ОСОБА_1 змушена була звернутися в суд із вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу з 2000 року до часу відкриття спадщини з ОСОБА_5 . Вважає, що їхнім взаєминам були притаманні ознаки шлюбу і сім`ї.

У підтвердження спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем надано такі документи:

- копії фотокарток, які підтверджують спільне проведення часу протягом різних періодів життя сторін. На них позивачка зображена разом із ОСОБА_5 , своїми доньками та внуками в теплій сімейній обстановці (а.с.201-205 т.1);

- копії рахунків від 05.08.2023 року на суму 13245 грн., квитанцій до прибуткового касового ордера №150 від 04.08.2023 року на суму 2000 грн. та накладних від 05.08.2023 року на суму 17400 грн. згідно яких ОСОБА_8 здійснювала оплату послуг, пов`язаних з похованням спадкодавця ОСОБА_5 (а.с.208-210 т.1);

- копію Свідоцтва таїнства подружжя, виданого 25.09.2007 року у м.Виноградів парафією Благовіщення Пресвятої Богородиці Мукачівської греко-католицької єпархії, де наречений - ОСОБА_23 , 1964 р.н., а наречена - ОСОБА_24 , 1958 р.н. (а.п.236 т.1).

Крім того, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які були допитані в судовому засіданні. Даючи пояснення в судовому засіданні як третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , не заперечив той факт, що позивачка мала стосунки із його дядьком, будучи дитиною він приїздив до дядька у м.Виноградів на літні канікули погостювати, де проводив своє дозвілля із дітьми позивачки у спірному будинку.

Що стосується питання перебування позивачки ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , то суд встановив наступне.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 надала пояснення про те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який 17.03.1995 року було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 виїхав до держави Ізраїлю, однак повернувся через рік та звернувся з проханням до неї ще раз формально укласти шлюб, оскільки це є необхідним для набуття ним права постійного проживання в Ізраїлі та подальшого оформлення громадянства цієї країни. Як метод впливу висловив позицію, що можливе набуття ним іноземного громадянства буде в майбутньому корисне для їх спільних дітей. При цьому ОСОБА_6 пообіцяв за кілька років самостійно організувати процедуру розірвання шлюбу. З вказаних підстав 26.09.1996 року шлюб між колишнім подружжям було укладено повторно. Однак після отримання свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 одразу виїхав за межі України, встановити з ним контакт у будь-якій формі не було можливим. Таким чином, з моменту укладення повторного шлюбу подружжя спільно не проживало, спільним побутом пов`язане не було, взаємних фінансових, родинних та майнових інтересів не мало.

Позивачка стверджує, що шлюб між нею та ОСОБА_6 був зареєстрований фіктивно на прохання колишнього чоловіка. Шлюб укладався без наміру створення сім`ї, а відтак позивач звернулася до суду із позовом про визнання шлюбу недійсним та скасування актового запису про шлюб. Рішенням суду від 22.03.2024 року визнано недійсним шлюб, укладений 26 вересня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , скасовано відповідний актовий запис. Однак, вказане рішення суду не набрало законної сили, цивільна справа перебуває на апеляційному розгляді.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з моменту повторної реєстрації шлюбу, разом не проживали, спільне господарство не вели, бажання проживати разом не мали. Натомість позивачка близько тридцяти років проживала в м.Виноградів з ОСОБА_5 , який помер у 2023 році, вела з ним спільний побут і спільне господарство, були пов`язані спільними правами та обов`язками.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Факт про встановлення якого просить позивачка має для неї юридичне значення, оскільки від підтвердження цього факту залежить виникнення у позивача права на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2000 року до смерті останнього, проживали разом як сім`я, як подружжя. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, спільно несли витрати на утримання житла, його ремонт, разом орендували приміщення магазину, позивачка доглядала за перестарілою бабусею ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , яка потребувала стороннього догляду та померла у віці 92 роки, разом виховували дітей позивачки, разом проводили дозвілля, між ними були доброзичливі стосунки, які притаманні подружжю. Коли у ОСОБА_5 погіршувалося здоров`я, позивачка надавала йому допомогу, була завжди присутня біля нього, забезпечувала його лікування. Після смерті ОСОБА_5 , позивачка ОСОБА_1 організувала його похорони, всі витрати на поховання понесла вона зі своєю донькою ОСОБА_8 , що підтверджується наявними у справі та дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями третьої особи ОСОБА_3 . Всі ці обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідків, у зв`язку з чим договір-замовлення на організацію та проведення поховання (заявник ОСОБА_3 ) суд не враховує (а.с.129 т.1)

Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Таким чином докази, на які посилається позивач, щодо підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 2000 року до дня смерті ОСОБА_5 , тобто більше 20 років, протягом яких у них були взаємні права і обов`язки, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і суд вважає їх достатніми для прийняття рішення щодо факту проживання однією сім`єю позивача і спадкодавця без реєстрації шлюбу в період з 2000 року до часу відкриття спадщини. Будь-яких доказів спростування цих обставин третьою особою без самостійних вимог та його представником суду не подано. Тому, позовну вимогу в цій частині слід задовольнити.

Що стосується вирішення позовної вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , суд приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», п.2 передбачає, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа, звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Як було встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Виноградів помер ОСОБА_5 . За життя ним набуто право власності на: двохкімнатну житлову квартиру в АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.06.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Пилип М.А. (а.с.10), зареєстрованого в реєстрі за №1073 та житловий будинок садибного типу в АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором дарування жилого будинку від 06.05.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. за реєстровим №1119 та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.05.2004 року (а.с.15 т.1).

Набути право власності на спадкові речові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі позивач не може через відсутність правовстановлюючих документів, які підтверджують належність майнових прав спадкодавцю (оригінали втрачено) та через відсутність підтвердженого правового статусу позивача як спадкоємця.

Не визнане, оспорювань право позивача підлягає захисту.

Позивачем замовлено проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, яке входить до кола спадщини.

Відповідно до виготовленого Виноградівським РБТІ Технічного паспорту та довідки КП «Виноградівське РБТІ» від 13.12.2023 року №865 за наявними архівними даними двохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 будівництвом завершена, загальна площа 45,5 м.кв., зареєстрована за ОСОБА_7 (матір`ю спадкодавця). У той же час спадкодавцем цей об`єкт нерухомості було успадковано, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.06.2023 року, за реєстровим №1073 було видано приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Пилип М.А. (а.с.7-10 т.1).

Відповідно до виготовленого Виноградівським РБТІ Технічного паспорту та довідки КП «Виноградівське РБТІ» від 13.12.2023 року №864 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 будівництвом завершений, загальна площа 97,41 м.кв., зареєстрований за спадкодавцем на підставі Договору дарування жилого будинку, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою 06.05.2004 року за реєстровим №1119 (а.с.11-15 т.1).

В судовому засіданні досліджено належним чином завірену копію Спадкової справи №78/2023, відкритої після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . Так, приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Стойка С.М. прийнято заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і 04.10.2023 року зареєстровано спадкову справу №71339587 (номер у нотаріуса 78/2023), що підтверджується витягом №74197390 від 04.10.2023 року про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі (а.с.149-175 т.1).

Таким чином, спадкоємцями до майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є позивачка ОСОБА_1 та третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , який є племінником спадкодавця (спадкоємець другої черги за законом за правом представлення у відповідності до ст.1266 ЦК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом.

Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом акцентується увага на тому, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати ст.1261 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У п.21 Постанови Пленуму ВС України Про судову практику у справах спадкування № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Судом задоволено вимогу позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року до часу відкриття спадщини, як подружжя.

Згідно приписів ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 проживаючи із спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як подружжя, прийняла спадщину після померлого ОСОБА_5 , але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом шляхом звернення до нотаріальної контори позбавлена можливості, суд приходить до висновку, що порушене та невизнане право позивачки підлягає судовому захисту.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Пунктом 2 статті 16 ЦК України передбачено, що визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наявних доказів, які оцінені судом в їх сукупності, обираючи спосіб захисту порушеного права, вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на двохкімнатну квартиру та житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 також є обґрунтованими, доведеними належними та допустимим доказами, не спростованими іншими учасниками, та підлягають задоволенню.

За встановлених обставин позов підлягає до задоволення повністю.

Питання про відшкодування судових витрат, заявником не ставилося.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 267, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задоволити повністю.

Встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з 2000 року до часу відкриття спадщини позивача ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як подружжя.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 право власності на:

- двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 14.02.2025 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк