Справа № 716/2437/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2025 м.Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді Шевчук Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Шпаковської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Павчук Святослав Іванович, до ОСОБА_2 , про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка через свого представника адвоката Павчука С.І., звернулася до Заставнівського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_2 , про визнання частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно, просить суд визнати за нею право власності на частини земельної ділянки загальною площею 0,1059 гектарів, кадастровий номер :02:009:0018 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, що знаходиться за адресою: с. Малий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області.

В позовній заяві посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_3 , про що 04.10.2021 року Заставнівським відділом ДРАЦС у Чернівецькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) зроблено відповідний актовий запис №123 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина до якої входить: - житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,1059 гектарів, кадастровий номер :02:009:0018 з цільовим призначенням: для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що обґрунтовано має право на визнання за нею права власності на 1/2 частки земельної ділянки, оскільки за нею зареєстровано право власності на 1/2 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28.11.2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 17.12.2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачка встановлений судом строк своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалася, відзиву на позовну заяву до суду не надала.

Позивачка та її представник адвокат Павчук С.І. в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, нею було подано в підготовче судове засідання заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. В судові засідання, які були призначені на 15.01.2025 р. та 11.02.2025 р. відповідачка не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, при цьому враховується позиція відповідачки, яка достеменно обізнана про наявність даної цивільної справи в суді.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, з огляду на положення ст.247 ч.2 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши заяви сторін, дійшов до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть від 04 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 , за № НОМЕР_3 .

03.09.2009 року ОСОБА_4 заповів все своє майно доньці - ОСОБА_2 , що стверджено копією заповіту від 03.09.2009 року.

Згідно копії свідоцтва про шлюб яке видано повторно від 09 листопада 2021 року Заставнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області 9 Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м Івано-Франківськ) позивачка ОСОБА_1 , дошлюбне прізвище ( ОСОБА_5 ) 02 серпня 1972 року уклала шлюб з ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про право власності від 06.09.2022 року, позивач ОСОБА_1 , успадкувала житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвавши право власності на вищевказане майно, що стверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Водночас, приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Малітовською Т.М. відмовлено ОСОБА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки, яка наділена для будівництва і обслуговування спадкового житлового будинку, з підстав, що дружина померлого не є його спадкоємицею за законом, так як від успадкування в порядку ст. 1241 ЦКУ відмовилась, крім цього, частка присадибної ділянки, яка би могла належати дружині в порядку ст.1241 ЦК України не співпадає з часткою присадибної земельної ділянки, яка їй повинна належати відповідно до вимог ст. 120 Земельного кодексу України, про що 06.09.2022 року, нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії

Зважаючи на вимоги ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст. 1221 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Крім того, згідно із положеннями ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановленихст.1259 ЦК України.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що діти спадкодавця та той з подружжя, що його пережив і батьки, відносяться до першої черги спадкоємців за законом.

Згідно ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

З урахуванням положень ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 084918 ОСОБА_3 , набув права власності на земельну ділянку розміром 0,1059 га, 12 грудня 2007 року, тобто на момент перебування в шлюбі з позивачкою.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.

Приписами ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме: вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У відповідності до положень ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділу натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законам, таке право підлягає державній реєстрації.

За ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно ст.89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Смерть власника являється однією із підстав для припинення права власності, що випливає із норм статті 346 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ч.4 ст. 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачка в законний спосіб набула право власності на 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , водночас фактично набула також і право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1059 гектарів, кадастровий номер :02:009:0018 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, що знаходиться за адресою: с. Малий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області, оскільки згідно вищенаведених норм вітчизняного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, які склалися у сторін, спірне нерухоме майно (земельна ділянка) була набута ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме під час перебування в шлюбі з позивачкою, отже являється спільним сумісним майном подружжя, частка якого підлягає виділенню.

За вказаних обставин, суд доходить до висновку, що порушене право позивачки підлягає судовому захисту шляхом виділення частки та визнання права власності на неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.32-392, 1216-1218, 1241 ЦК України, ст. 86-120 ЗУ України, ст.4, 12, 95, 258-259, 264-265, 352, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Павчук Святослав Іванович, до ОСОБА_2 , про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визначити, що розмір частки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_1 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером: :02:009:0018, площею 0,1059 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: с. Малий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області становить частини.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителькою АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , право власності на частини земельної ділянки загальною площею 0,1059 гектарів, кадастровий номер :02:009:0018 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель, споруд, що знаходиться за адресою: с. Малий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення та підписання до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шевчук Р.М.