КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3753/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/22204/23

24 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Муляр Ірини Володимирівни на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 05 червня 2004 року. Шлюбні відносини тривали до 2023 року, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2023 року у справі № 369/6044/23 шлюб між сторонами було розірвано. У шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею.

Відповідно до судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 липня 2023 року на її користь з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, РНОКПП НОМЕР_1 , було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 14.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначала що, незважаючи на те, що з відповідача було стягнуто аліменти, він, як батько їх спільної дитини, зобов`язаний додатково брати участь у витратах на сина, пов`язаних з його здібностями та його фізіологічними особливостями, але від виконання цього обов`язку він ухиляється.

Вказувала, що їх спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю та має діагноз хронічної двобічної приглухуватості 3-4 ступені, що вимагає для забезпечення слухомовного розвитку та соціальної адаптації періодичне бінауральне протезування слуховими апаратами на обидва вуха.В інтересах їх спільної з відповідачем дитини вона придбала два слухових апарати, вкладки внутрішнього слухового апарату до них та систему фільтрів, загальною вартістю 185 913,00 грн.

Син ОСОБА_4 є спортсменом збірної Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху, проте його не забезпечено ігровим взуттям (бутсами). З огляду на вказане, вона придбала для сина дві пари ігрового взуття (бутсів), загальною вартістю 14 600,00 грн, а також понесла витрати з оплати внеску у розмірі 3 157,90 грн у зв`язку з укладенням договору добровільного страхування життя за програмою «формула здоров`я» (дитяча).

У 2023 році син вступив до Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка», на денну форму навчання та навчається за кошти державного (регіонального) бюджету. Проте, перший місяць навчання був сплачений нею відповідно до контракту щодо навчання № 02.67-23 у розмірі 1 550,00 грн, оскільки спочатку син вступив до вузу на платній основі, а вже пізніше був переведений на безоплатне навчання.

З огляду на підлітковий вік сина, останній має захворювання шкіри, а саме: акне 1 стадії, що потребує ретельного й послідовного догляду засобами, а також системної терапії та періодичноговідвідування косметолога. Вартість потрібних сину доглядових засобів для шкіри підлітка, а також процедур у косметолога складає в сукупності 44 990,00 грн, яка нею сплачена.

Зазначала, що відповідач, як батько дитини, не бере участь у додаткових витратах на утримання дитини, хоча таку фінансову можливість він має, оскільки служить у Збройних силах України та отримує стабільне грошове забезпечення. Крім того, у відповідача у власностієнерухоме майно та транспортний засіб.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_3 а просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у розмірі 125 105,00 грн, що ставить 1/2 від загальної суми витрат.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 125 105,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до державного бюджету судовий збір у розмірі 1 251,05 грн.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 13 червня 2024 року Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), прізвище ОСОБА_3 після державної реїстрації зміни імені Василенко Наталія Володимирівна (а.с. 176).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2024 року в задоволенні заяви адвоката Муляр І.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року в справі № 369/22204/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленним заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Муляр Ірина Володимирівна подала апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмовуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при неправильному застосуванні судом норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог, судом першої інстанції не враховно, що позивач в повному обсязі не підтверджує квитанціями та чеками загальну суму витрачених коштів та не надає їх розрахунку.

Крім того, мати ОСОБА_3 , окрім аліментів, щомісячно одержує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю.

На законодавчому рівні, а саме Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» визначено основні засади створення правових, соціально- економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності.

Порядок забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1301 (далі - Порядок № 1301) передбачає певну процедуру отримання медичних виробів та засобів окремою категорію осіб, в тому числі, слуховими апаратами. При цьому, позивач ОСОБА_3 не скористалась такою програмою, а придбала слухові апарати в приватній клініці - ТОВ «Центр слухової реабілітації «Аврора». З батьком дитини ОСОБА_1 вона не погоджувала придбання слухових апаратів дитині та питання щодо їх вартості у приватному медичному центрі. Медичний центр обрала на власний розсуд.

Стосовно оплати за перший місяць навчання сина ОСОБА_4 у ВУЗІ в розмірі 1550 грн, проведеної у серпні 2023 року, сторона відповідача зазначає, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батька на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України (постанова КЦС ВС від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19).

Стосовно заявлених позивачем ОСОБА_3 послуг косметології з лікування акне загальною вартістю 44 990,00 грн, сторона відповідача вважає, що ця сума не підтверджена у повному обсязі належним чином щодо їх сплати, а по-друге, акне не належить до тяжкої хвороби та каліцтва.

Сторона відповідача також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є спортсменом збірної Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху.

Згідно наказу Міністерства молоді та спорту України від 29.04.2024 року № 2656 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2008 року № 704 «Про заохочення спортсменів з видів спорту осіб з інвалідністю та їх тренерів», за результатами виступу національної збірної команди України з футболу серед осіб з порушеннями слуху у чемпіонаті світу, що відбувся з 23 вересня по 07 жовтня 2023 року в м. Куала-Лумпур (Малайзія), листа Українського центру з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» від 24.04.2024 року № 704, витягу з протоколу № 03/28 засідання правління Спортивної федерації глухих України від 28.03.2024 року вирішено виплатити спортсменам - переможцям чемпіонату світу з футболу серед осіб з порушеннями слуху, тренерам штатної збірної команди, іншим працівникам національної збірної команди України, які брали безпосередню участь у підготовці спортсменів до змагань, грошові винагороди на загальну суму 3 300 000 (три мільйони триста тисяч) грн 00 коп. згідно зі списком, що додається. Згідно зазначеного додатку до цього наказу, в списку за № 2 значиться ОСОБА_4 , як такий, що зайняв 1 місце та отримав винагороду у розмірі 100 000.00 грн.

Також сторона відповідача просила врахувати, що з січня 2024 року ОСОБА_1 , (відповідач по справі) щомісячно та добровільно продовжує перераховувати на рахунок сина ОСОБА_4 кошти у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується квитанціями до платіжної інструкції. Проведені перерахування за січень - травень 2024 року становлять у загальному розмірі 15 000,00 грн. Ще 02 серпня 2018 року ОСОБА_1 подарував сину 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що є підтвердженням того, що батько постійно приймає активну участь в утриманні сина.

В частині порушення норм процесуального права сторона відповідача зазначає, що судом першої інстанції було ухвалено заочне рішенняз огляду нанеявку належним чином повідомленого відповідача в судові засідання, з визнанням причин таких неявок відповідача неповажними. Ввідповідач перебуваєна службі в Збройних Силах України, а тому не можна стверджувати про належне повідомлення ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства України, про дату та час судових засідань, оскільки він не мешкає під час служби за адресою своєї реєстрації, не отримує кореспонденцію і це достеменно було відомо суду першої інстанції.

Немаючи можливості приймати участь у судових засіданнях, а також завчасно володіти інформацією щодо дати та часу судових засідань, відповідач ОСОБА_1 , скористався своїм правом,передбаченим ч. 1 ст. 251 ЦПК України, подав заяву про зупинення провадження у справі, однак його заява була залишена судом без задоволення.

Враховуючи викладене, сторона відповідача вважає, що заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року у справі № 369/22204/23 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2024 року у справі № 369/22204/23 - без змін.

Зазначає, що за результатами аналізу обставин справи та, керуючись нормами діючого сімейного законодавства України, з огляду на те, що неповнолітній син на час звернення до суду з позовом мав статус дитини з інвалідністю, мав діагноз хронічної двобічної приглухуватості 3-4 ступені, мав захворювання шкіри акне 1 ст.,був членом команди Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху, вступив до вузу спочатку на платній основі, що потребувало додаткових фінансових витрат з боку позивача, наявності у відповідача фінансової можливості сплатити свою частину додаткових витрат на його сина, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини підтверджених нею документально додаткових витрат на їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що становить 125 105,00 грн.

Сторона позивача вважає, що відповідачем не було доведено існування обставин, які б мали істотне значення для справи та які не були досліджені судом при ухваленні заочного рішення.

Посилання відповідача на призначення сину премії за спортивні результати, сплата ним грошових коштів в розмірі 3 000 грн. щомісячно, дарування ним сину 1/2 частини квартири, стосуються періоду часу, що не відноситься до предмету спору, а саме- 2023 року. Так само відповідачем не було доведено, що купівля потрібних сину слухових апаратів була можлива саме через державну програму, а лікування сину акне у державній клініці більше б відповідали щонайкращим інтересам дитини, ніж це було зроблено нею.

Зазначає, що усе життя з часу, як сину поставили діагноз хронічної двобічної приглухуватості 3-4 ступені, він обслуговується та слухопротезується саме у Медичному центрі слухової реабілітації «Аврора» слуховими апаратами Oticon. Це було зроблено за погодженням з відповідачем і в найкращих інтересах нашого сина, щоб він міг повноцінно розвиватись та існувати в соціумі.

Вважає, що оплата за перший місяць навчання сина ОСОБА_4 у вузі на факультеті фізичного вихованні і спорту у розмірі 1 550 грн., проведена у серпні 2023 року, та оплата страхування життя і здоров`я Рената відносяться до додаткових витрат, так як стосуються безпосередньо розвитку здібностей дитини у сфері спорту.

Стосовно заявлених послуг косметології з лікування акне, загальною вартістю 44 990,00 грн., то ця сума, на переконання сторони позивача, підтверджена нею належним чином.

Вказує, що матеріали справи містять докази того, що протягом розгляду цієї справи відповідач мав представника. Представник відповідача, й сам відповідач, який подавав до суду клопотання, були обізнані про розгляд справи, у матеріалах справи також відсутні докази наявності поважних причин неподання представником відповідача відзиву на позовну заяву та неприбуття його в судове засідання.

Вважає, що відповідач у своїй апеляційній скарзі жодним чином не довів незаконність, помилковість, необґрунтованість чи неправильність висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Муляр Ірина Володимирівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду повторно не з?явилась, про день та час розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Муляр Ірини Володимирівни підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.06.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у Центральному відділі реєстрації шлюбів міста Києва зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом Серії НОМЕР_3 .

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 .

14.09.2023 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2023 у справі № 369/6044/23.

Після розірвання шлюбу син ОСОБА_4 залишився проживати з матірю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується роздруківками витягів з реєстру територіальних громад та не заперечується відповідачем.

Відповідно до судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.07.2023 року у справі № 369/11100/23 було стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 а аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 14.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

11.08.2023 року державним виконавцем Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_8 з виконання судовго наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.07.2023 у справі № 369/11100/23.

Судом також встановлено, що відповідно до копій посвідчення серії НОМЕР_4 , медичного висновку № 72/494 від 23.05.2012 року, висновку ЛКК № 674 від 17.05.2017 року, індивідуальної програмою реабілітації дитини-інваліда, а також акту МСЕК серії АВ № 1115530 від 11.04.2024 та індивідуальної програми реабілітації інваліда від 11.04.2024, спільний син сторін ОСОБА_4 , до його повноліття був інвалідом з дитинства, наразі він є інвалідом ІІІ групи, інвалідність з дитинства, встановлена довічно, діагноз за кодом МКХ-10 Н 90.6.

Відповідно до видаткової накладної № 6571 від 07.12.2023 року, платіжної квитанції № 9326-2350-3151-0441 від 07.12.2023 року на суму 184 881,00 грн та касового чеку від 07.12.2023 року на суму 1 032,00 грн., позивачем було придбано два слухових апарати, вкладки внутрішнього слухового апарату до них та систему фільтрів.

З заяви на укладення договору добровільного страхування життя № ЛС80121645 від 15.11.2023 року, полісу страхування життя та здоров`я ОСОБА_4 №Ф311103809, а також квитанції про оплату загального внеску у розмірі 3 157,90 грн вбачається, що страхування життя та здоров?я сина сторін було оплачене позивачкою.

Як вбачається з довідки КП КОР КРЦФКС «Інваспорт», ОСОБА_4 є спортсменом збірної Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху, його не забезпечено ігровим взуттям (бутсами).

Відповідно до платіжних квитанцій № 9323-9418-6207-1311 від 14.11.2023 року та № 9315-7593-1472-5501 від 24.08.2023 року позивачем були понесені витрати на придбання двох пар ігрового взуття (бутсів) загальною вартістю 14 600,00 грн.

З платіжної квитанції № 9315-8563-2173-6573 від 25.08.2023 року вбачається, що відповідно до контракту на навчання № 02.67-23, позивачкою був оплачений перший місяць навчання ОСОБА_5 в Національному університеті «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» у сумі 1550,00 грн.

Факт того, що ОСОБА_4 навчається на денній формі навчання за кошти державного (регіонального) бюджету, підтверджується довідкою Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» № 07-1051 від 25.12.2023 року.

Відповідно до наявних у матеріалах справи консультативних висновків спеціаліста Центру лазерної косметології « Лазерхауз» у ОСОБА_5 встановлене акне І ст. (закриті камедони, запальні елементи), з огляду на що йому рекомендовано доглядові процедури та засоби.

Згідно з чеками вартість потрібних ОСОБА_4 доглядових засобів для шкіри, а також процедур у косметолога складає в сукупності 44 990,00 грн.

Судом також встановлено, що з роздруківок відповідей № 180764063 від 09.11.2023 року та №180763702 від 09.11.2023 року на запити Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) вбачається, що відповідач служить у лавах Збройних сил України та отримує достатнє грошове забезпечення.

Також, у відповідача є у м. Вишневе Бучанського району Київської області майно, а саме: 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 30.01.2004 року; земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер :01:042:0093, адреса: Київська область, Бучанський район, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, що вбачається з роздруківки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 428 від 19.08.2023 року; автомобіль SUBARU IMPREZA, рік випуску 2011, VIN-код: НОМЕР_5 , що підтверджується відповіддю № 171329355 від 11.08.2023 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину, суд першої інстанції вказав, що з огляду на те, що неповнолітній син сторін на час звернення до суду з позовом та на час здійснення витрат мав статус дитини з інвалідністю, мав діагноз хронічної двобічної приглухуватості 3-4 ступені, мав захворювання шкіри акне 1 ст., був спортсменом збірної Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху, вступив до вузу спочатку на платній основі, що потребувало додаткових фінансових витрат з боку позивача, враховуючи наявність у відповідача фінансової можливості сплатити свою частину додаткових витрат на його сина, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини підтверджених нею документально додаткових витрат на їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 , що становить 125105,00 грн.

Суд апеляційної інстанції не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першоюстатті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню в судовому засіданні особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Також, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд виснував, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідно до копій посвідчення серії НОМЕР_4 , медичного висновку № 72/494 від 23.05.2012 року, висновку ЛКК № 674 від 17.05.2017 року, індивідуальної програмою реабілітації дитини-інваліда, а також акту МСЕК серії АВ № 1115530 від 11.04.2024 року та індивідуальної програми реабілітації інваліда від 11.04.2024 року, спільний син сторін ОСОБА_4 , до його повноліття був інвалідом з дитинства, наразі він є інвалідом ІІІ групи, інвалідність з дитинства, встановлена довічно, діагноз за кодом МКХ-10 Н 90.6.

Відповідно до видаткової накладної № 6571 від 07.12.2023 року, платіжної квитанції № 9326-2350-3151-0441 від 07.12.2023 року на суму 184 881,00 грн та касового чеку від 07.12.2023 року на суму 1 032,00 грн позивачкою було придбано у постачальника ТОВ « Центр слухової реабілітації « Аврора» два слухових апарати, вкладки внутрішнього слухового апарату до них та систему фільтрів.

Як вбачається з довідки КП КОР КРЦФКС «Інваспорт», ОСОБА_4 є спортсменом збірної Київської області та національної дефлімпійської збірної команди України (дорослі, U-21) з футболу серед осіб з порушенням слуху, його не забезпечено ігровим взуттям (бутсами).

Відповідно до платіжних квитанцій № 9323-9418-6207-1311 від 14.11.2023 року та № 9315-7593-1472-5501 від 24.08.2023 року позивачем були понесені витрати на придбання двох пар ігрового взуття (бутсів) загальною вартістю 14 600,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) зробив висновок про те, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 зазначено, що «одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення».

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем до стягнення додаткові витрати на утримання спільного сина сторін ОСОБА_5 , а саме: витрати на придбання двох слухових апаратів, вкладок до внутрішнього слухового апарату та системи фільтрів, викликані особливими обставинами, які зумовлені хворобою та інвалідністю дитини; а придбання двох пар ігрового взуття (бутсів), спрямовано на розвиток здібностей дитини, відтак вказані витрати є додатковими, обгрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказми, як наслідок такими, що підлягають сягненню з відповідача на користь позивача в 1/2 частині, а саме: у розмірі 100 256,50 грн, з розрахунку 184 881,00 грн + 1032,00 грн + 14 600,00 грн = 200 513,00 грн : 2.

Також, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що заявлені нею до стягнення витрати:з оплати внеску у розмірі 3 157,90 грн у зв`язку з укладенням договору добровільного страхування життя за програмою «формула здоров`я» (дитяча), з оплати за навчання відповідно до контракту № 02.67-23у розмірі 1 550,00 грн, з оплати процедур у косметолога в розмірі 44 990,00 грн, відносяться до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст. 185 СК України.

Колегія суддів вважає, що вказані витрати є витратами, які охоплюються розміром аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача на утриманняспільної дитини,на підставі судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.07.2023 у справі № 369/11100/23. Позивачем не доведено, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачував відповідач на утримання дитини.

Колегія суддів звертає окремо увагу позивача на те, що у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 128/2206/21 зазначено, що враховуючи призначення та мету аліментів на утримання дитини, виходячи із системного аналізу вищенаведених положень Конвенції про права дитини, Конституції України, СК України, ЦПК України, Закону України «Про охорону дитинства», надаючи відповідь на основне правове питання у розглядуваній справі, суд дійшов висновку, що погіршення стану здоров`я дитини може бути підставою для зміни раніше визначеного судом розміру аліментів на її утримання, якщо внаслідок такого погіршення здоров`я раніше визначений розмір аліментів не забезпечує гармонійного розвитку дитини».

Також, Верховний Суд у постановівід 26.08.2020 року у справі №336/1488/19 вказавши, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України.

Доводи апеляційної скарни про те, що Порядок забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами, затвердженийпостановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1301, передбачає певну процедуру отримання медичних виробів та засобів окремою категорію осіб, в тому числі слухових апаратів, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 зазначено, що одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення».

Ні стаття 185 СК України, ні жодна інша норма чинного нормативно-правово акта України не містить положення про те, що передбачена законодавством процедура безкоштовного отримання медичних виробів та засобів окремою категорію осіб, в тому числі слухових апаратів, є безумовною підставою, яка звільняє батьків від їх обов?язку брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (хворобою, каліцтвом).

Крім того, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження можливості забезпечення їх з позивачкою сина слуховими апаратами за рахунок держави відповідно до вказаного ним Положення та доказів його звернення як батька дитини, до відповідних компетентних органів з даного питанння.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач є працездатним, доказів наявностіу нього інших утриманців матеріали справи не містять, а тому він не позбавлений можливості сплатити додаткові витрати на утримання спільного сина сторін ОСОБА_4 , а саме: витрати на придбання двох слухових апаратів, вкладок до внутрішнього слухового апарату та системи фільтрів, викликані особливими обставинами, які зумовлені хворобою та інвалідністю дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, окрім аліментів, щомісячно одержує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю, що є достатнім для забезпечення і додаткових витрат на дитину, колегія суддів відхиляє, так як сплата державою соціальної допомоги на дитину з інвалідністю не звільняє відповідача, як батька дитини, від виконання, визначеного ст. 185 СК України, обов?язку брати участь у додаткових витратах на дитину.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Доводи апеляційної скарги сторони відповідача про те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 251 ЦПК України та безпідставно відмовив відповідачу ОСОБА_12 у зупиненні провадження у даній справі у зв?язку з перебуванням його на військовій службі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі №466/8799/22 висловив таку правову позицію: «Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року в справі №461/5209/19 вказано, що позивачем надані докази його перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, колегія суддів вважає, що заява про зупинення провадження у справі №461/5209/19 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, тому необхідно зупинити провадження у справі, що переглядається, до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан».

Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі №753/19628/17.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом висновки викладені у судових рішеннях Верховного суду в справах від 14 грудня 2022 року №757/52540/16-ц та від 17 січня 2023 року №501/1699/17.

Отже, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 частини першої ст.251 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи мають бути докази не лише перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, приймають участь у виконанні бойових завдань.

З наданої відповідачем до заяви про зупинення провадження у справі довідки командира військової частинм НОМЕР_6 ОСОБА_13 вбачається, що лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_6 з 08.05.2023 року. Разом з тим, заявником не надано доказів того, що військова частина НОМЕР_6 у складі ЗСУ, в якій проходить службу ОСОБА_1 , переведена на воєнний стан і бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф на території України.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у даній справі з вказаних заявником підстав, про що зазначив у судовому рішенні.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи та реалізацію процесуальних прав, зокрема, військовослужбовців.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи. Якщо такі перешкоди відсутні, то суд зобов`язаний розглянути справи у визначені процесуальним законом порядку та строки.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.

Виходячи зі змісту статті 12, частини третьої статті 13 ЦПК України кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Мінімальні гарантії дитини щодо належного утримання стосуються її інтересів, оскільки такі гарантії забезпечують їй належне харчування, догляд, розвиток та забезпечення інших мінімальних життєво необхідних потреб. Недотримання таких гарантій, неналежне дотримання або тривалі перерви у такому забезпеченні порушують права дитини та можуть призвести до невідворотних наслідків для здоров`я дитини, її розвитку, повноцінної життєдіяльності тощо.

Відтак, норма частини другої статті 252 ЦПК України конкурує з принципами забезпечення якнайкращих інтересів дитини, забезпечення розумного строку розгляду справи і нормою статтей 180, 185 СК України (зокрема, у справах про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів, способу стягнення аліментів, дадаткових витрат на дитину інваліда тощо, тобто справах, які стосуються утримання дітей) та іншими, які зобов`язують батьків належно, своєчасно та стабільно утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тривале, на невизначений час зупинення провадження у цій справі не відповідає правам та інтересам дитини щодо належного утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством, так і міжнародними актами.

Схожі висновки містяться в ухвалі Верховного Суду від 18.01.2024 у справі №683/2078/23 (провадження №61-424ск24).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін по суті спору, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не надала доказів наявності виключних обставин, які є підставою для стягнення з відповідача додаткових витрат з оплати внеску у розмірі 3 157,90 грн у зв`язку з укладенням договору добровільного страхування життя за програмою «формула здоров`я» (дитяча), з оплати за навчання відповідно до контракту щодо навчання № 02.67-23у розмірі 1 550,00 грн, з оплати процедур у косметолога в розмірі 44 990,00 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору, дійшов до помилкового висновку пронаявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини від витрат понесених позивачем на оплату внеску у розмірі 3 157,90 грн у зв`язку з укладенням договору добровільного страхування життя за програмою «формула здоров`я» (дитяча), оплату за навчання відповідно до контракту щодо навчання № 02.67-23 у розмірі 1 550,00 грн, оплату процедур у косметолога в розмірі 44 990,00 грн.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Муляр Ірини Володимирівни підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 100 256,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 5 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

За результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційну скаргу відповідача було задоволено частково, рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а відтак колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору у розмірі 1 002,57 грн та компенсацію ОСОБА_1 у витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 360,82 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 180, 181, 185 СК України, ст.ст. 1, 8, 12 Закону України « Про охорону дитинства», ст.ст. 81, 89, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Муляр Ірини Володимирівни задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитинузадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 100 256,50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 002,57 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 360,82 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: