ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1756/25 Справа № 199/7170/24 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прибильського В.Г. на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року у цивільній справі №199/7170/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування посилався на те, що 10 липня 2020 року було зареєстровано шлюб із відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою для розірвання шлюбу є те, що останнім часом між ним та відповідачкою немає взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги. З липня 2024 року їх сімейне життя погіршувалося, кожен має діаметрально протилежні погляди на життя, тому розлучення це єдиний вихід побудувати нове щасливе життя. Вони з відповідачкою припинили сумісне проживання, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони спільне господарство не ведуть, спору про поділ майна та місце проживання неповнолітніх дітей на момент звернення до суду не мають.

Просив шлюб розірвати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано 10 липня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що складено відповідний актовий запис № 280.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище ОСОБА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове рішення яким змінити мотивувальну частину (підстави для розірвання шлюбу) оскаржуваного рішення.

Посилаючись на те, що викладені судом обставини по суті є результатом дій позивача по відношенню до відповідачки, про що суд жодним чином не зазначив в оскаржуваному рішенні та не встановив фактичні обставини, які стали підставою для розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Причиною розлучення є психологічне насилля позивача над відповідачкою, зрада позивача,

маніпуляції, постійні провокування сварок із боку позивача та фінансовий шантаж із боку ОСОБА_6 , що призвело до втрати поваги та небажанням продовжувати шлюбні відносини із чоловіком, який зраджує та погано відноситься до власних дітей. Крім того,не дивлячись на те, що як позивач (у позовній заяві), так і відповідачка (у відзиві на позовну заяву) визнали ту обставину, що діти після розірвання шлюбу будуть фактично проживати із матір`ю, суд першої інстанції також не зазначив про дану обставину в своєму рішенні.

Проте в порушення норм чинного законодавства судом не було встановлено, з`ясовано які існували взаємовідносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на момент ухвалення оскаржуваного рішення та не було встановлено дійсні причини виникнення необхідності в розірванні шлюбу. Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Прибильський В.Г.. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки в електронному суді (а.с.67 зворот).

До апеляційної скарги відповідачкою додано заяви ОСОБА_1 до поліції, скріншоти переписок, фото ОСОБА_2 , звіт приватного детектива, відеозаписи, заяви ОСОБА_8 .

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для прийняття зазначених доказів до уваги та надання відповідної оцінки долученим до апеляційної скарги доказам, які не впливають на розгляд справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, щосторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2020 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спільне господарство сторонами не ведеться, проживають вони окремо, шлюбні стосунки фактично припинені. Відповідачкою вказані обставини визнані. За таких обставин суд вважав, що збереження шлюбу є неможливим.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно частин 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно із частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а відповідач не заперечуючи проти задоволення позовних вимог, просить змінити рішення суду щодо мотивів припинення шлюбу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про формальний підхід до розгляду справи як безпідставні, оскільки судом першої інстанції установлено факт неможливості подальшого збереження сім`ї, що відповідачкою визнано та не спростовується.

Посилання на те, що судом першої інстанції не було встановлено, які взаємовідносини існували між сторонами на момент ухвалення оскаржуваного рішення та не було встановлено дійсні причини виникнення необхідності в розірванні шлюбу, не можуть бути прийнятими до уваги.

Установлення дійсних причин розірвання шлюбу і фактичних взаємин подружжя має бути здійснено до того ступеню, наскільки це необхідно для установлення можливості подальшого збереження сім`ї. Судом першої інстанції встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, що достатньо для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Посилання на те, що суд першої інстанції не зазначив, що діти після розірвання шлюбу будуть проживати із матір`ю, є безпідставними. Судом першої інстанції вирішено спір в межах заявлених позовних вимог, спору про місце проживання дітей не виникло.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, встановивши, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки позивач мав стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, відповідачка не заперечувала, а подальше спільне проживання подружжя суперечило б інтересам позивача, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливає на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, зокрема не зазначення у мотивувальній частині рішення обставин, що стали дійсною причиною розірвання шлюбу, не можуть бути самостійною підставою для зміни правильного по суті судового рішення, в якому визначені загальні правові підстави для розірвання шлюбу, що є достатнім.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судових рішень з ухваленням нових немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Прибильського В. Г. залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Судді: