Номер провадження 2/754/1521/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Краснощоки О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кіф" про визнання договору недійсним,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним.

Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що24.10.2021 невстановлені особи незаконно використали її персональні дані та в подальшому оформили на її ім`я кредити в мікрофінансових кредитних установах, зокрема в ТОВ «ФК «Кіф». Про цей факт позивачкою було подано заяву до правоохоронних органів та внесено відомості до ЄДРДР за № 0002520. ОСОБА_1 за допомогою поштового зв`язку надсилала на адресу ТОВ «ФК «Кіф» письмову вимогу, в якій зазначила, що нею кредитних договорів з відповідачем не укладалось та кредитні кошти нею не отримувались. Також просила надати завірену, в установленому порядку, копію кредитного договору, та надати інформацію на яке ім`я та на який картковий рахунок перераховані кредитні кошти. ОСОБА_1 зазначає, що укладання кредитного договору відбулось не тільки поза волею, а без додержання вимог щодо форми договору. Отже правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. На підставі чого просить визнати кредитний договір № 200258 від 22.10.2021, укладений з ТОВ «ФК «КІФ» недійсним.

21.11.2024 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 05.02.2025 не з"явилась. У матеріалах наявна заява Шатохіна С. А., який представляє інтереси ОСОБА_1 про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кіф" в судове засідання, призначене на 05.02.2025, свого представника не направило. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Відзив або будь-яких заяв/клопотань до суду не направлено.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.

Суд установив такі факти та їм правовідносини.

У матеріалах справи міститься витяг з сайту Українського бюро кредитних історій відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

У розділі фінансові зобов`язання, зокрема, містяться відомості про кредитний Договір № 200258 від 22.10.2021, укладений з ТОВ "Фінансова компанія "Кіф", сума кредиту 1500,00грн, поточна заборгованість 0,00грн, прострочена заборгованість 0,00грн. ОСОБА_2 . Термін кредиту до 14.11.2021. Джерело FIN. Кредит проданий. Дата оновлення 31.03.2023. Вид забезпечення порука фізичних осіб.

ОСОБА_1 зверталась до Деснянського управління поліції Національної поліції у м. Києві із заявою про скоєння злочину, а саме що 22.10.2021 невстановлена особа, перебуваючи у невстановленому місці, в період часу з 18год 00хв до 23год 00хв незаконно використала персональні данні, які належать ОСОБА_1 , та в подальшому оформила в кредитних установах як «Укр Кредит Фінанс», ФК «Нові Кредити», ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «ФК «Кіф».

Згідно із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002520 від 25.10.2021, за заявою ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 182 КК України.

Також в матеріали справи містять вимога, підписана відповідачкою ОСОБА_1 , яка направлено на юридичну адресу ТОВ "Фінансова компанія "КІФ", з проханням надати завірену в установленому порядку копію кредитного договору та надати інформацію на яке ім`я та який поточний (картковий) рахунок перераховані кредитні кошти. Однак вказана вимога позивачки зі сторони відповідача залишилась без реагування.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 215 ЦК України регламентує, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статтею 203 цього Кодексу .

Згідно із ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не можна додавати до цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне встановлення правових наслідків, що обумовлено ним.

Частиною першої статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право вибирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин таким чином визначений, що вчинено у формі листа, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин підтверджується таким, що вчинений у листовій формі, якщо воля сторінка виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного повного зв`язку. Правочин підтверджується таким, що вчинений у листовій формі, він підписаний, якщо його стороною (сторонами). Використання при вчищенні правових актів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається в разі, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою на сторінці, на якій є розміщені зразки відповідного аналога їх власноручних підписів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначених умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв цього ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та зобов`язань. Зміст договору встановлюють умови (пункти), визначені на сторінках розсуду і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін було досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він буде визнаний укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо ця форма для цього виду договорів не вимагалася (частина другої статті 639 ЦК України ).

Абзац другої частини статті 639 ЦК України визначає, що договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторінок, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України ).

Частиною другої статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовується положення абзацу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим абзацом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним ( стаття 1055 ЦК України ).

Зокрема особливості оформлення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це даний в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової взаємодії, що додається до інших; особливих електронних даних, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передати об`єкт суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти договір, інші сторони електронного правочину за власним зв`язком, зазначеним під час реєстрації в його системі, та додається (приймається) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла частини пропозиції укласти договір (пункт 12 першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» ).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом його пропозиції укласти (оферти) цією стороною та її прийняти (акцептувати) іншою стороною. Електронний договір утверджується укладеним з моменту утримання особою, яка зробила пропозицію укласти такий договір, відповідний про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) в мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" ).

Згідно із частини шостої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, яка адресована пропозицією укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особи, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що укладається в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, які вважаються прийнятими пропозиціями укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для внесення пропозицій така договірна особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною цієї статті. Такий документ оформляється у вільній формі та має повні істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, визначений таким чином, що за правовими наслідками прирівняно до договору, укладеного в листовій формі. Кожен примірник електронного документа із вкладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає порядок підписання договору у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторінка електронного правочину має бути підписаними сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання електронного цифрового підпису всіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобу механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторінкою, в якій мають міститися зразки відповідей аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливо за допомогою електронного підпису лише за умови використання іншого підпису з іншими сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобу механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторінкою, на якій містяться зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі, з договорів.

Так в матеріалах справи відсутні докази щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних ОСОБА_1 на отримання кредитних коштів у сумі 1500,00грн. Матеріали справи не містять і доказів того, що відповідачем виконані умови кредитного договору та надано позивачу кредит у розмірі 1500,00грн, оскільки відсутні будь-які докази щодо платіжної картки, на яку перерахована вказана сума, а також відсутні відомості про отримання кредитних коштів готівкою.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кіф" до суду не надано взагалі доказів щодо укладання кредитного договору між ними та ОСОБА_1 в будь-якому форматі. Також стороною відповідача до суду не надано жодних доказів щодо існування заборгованості ОСОБА_1 , яка відображається на сайті Бюро кредитних історій.

Крім того суд установив, що відповідно до копії витягу з ЄРДР від 25.10.2021 внесені відомості про кримінальне правопорушення за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 182 КК України по факту незаконного збирання, зберігання, використання, знищення, поширення конфіденційної інформації відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 3 ст. 3 ЦК України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Указаний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 316/3022/14ц.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що кредитний договір № 200258 від 22.10.2021 з ТОВ "Фінансова компанія "Кіф" було укладено невстановленими особами. Особисто вона не укладала та не підписувала цього договору. Крім того вона не отримувала жодних грошових коштів.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у ст. 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків.

Також якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Постанова ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц

Отже з матеріалів справи встановлено, що сторони зазначеного договору не досягли згоди, договір є неукладеним, таким чином, дія не відбулася, а вказані в ньому умови не є такими, що регулюють спільні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже договір вважається таким, що не породжує правових наслідків для сторін, оскільки не був належно укладений.

Зокрема для того, щоб договір мав юридичну силу, необхідно, щоб він був укладений у встановленому порядку, із належним волевиявленням усіх учасників угоди.

Правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність. З урахуванням того, що у справі, яка переглядається, встановлено, що позивачка не підписувала кредитний договір і недійсність кредитного договору у випадку недодержання письмової форми встановлена законом та цей договір є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав, (антологічне визначено в Постанові КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 688/3874/18 (провадження № 61-18438св20)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дій, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання зобов`язання в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішеннями, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

У випадках затвердження самого факту встановлення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом видання окремого висновку про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, який позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про недійсність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права в такому випадку є не саме по собі створення текстового листа правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право заявника (наприклад, стягнення коштів/заборгованості, тощо).

Протилежне тлумачення позначало б, що суд надає документ, підготовку якого встановлено в належному вигляді, дійсного, визнає встановлення відповідних правових наслідків за фактами як волевиявлення, так і інші законні підстави для цього та подає на особу нічим не обґрунтований обов`язок заявити для внесення відповідних правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що в умовах, коли правочин є вчинено, а його правомірність презюмується.

Таким чином, позивачка пред`явила вимогу про визнання договору недійсним з мотивів його неукладеності (не підписання договору та не отримання коштів за ним), а отже, обрала неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Ураховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про обрання позивачкою помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно статей 133, 141 ЦПК України інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись статтями 1-16, 22, 203, 215, 233, 626-628, 641, 644,1 054 Цивільного кодексу України, статтями 1-23,76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кіф" про визнання договору недійсним- відмовити. Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кіф", , адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Отакара Яроша, буд. 24-Б

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2025, у відповідності до частини 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко