РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/420/24

Провадження №2/568/15/25

06 лютого 2025 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судових засідань Гуменюк Г.В.

за участі представника позивача адвоката Шевчук В.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Онищук Т.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10 січня 2024 року його було призначено на посаду водія автотранспортних засобів у ФОП ОСОБА_1 , згідно трудового договору №1 від 10.01.2024 року. Наказом №5 від 31 січня 2024 року його було звільнено із займаної посади в зв`язку з відсутністю на робочому місці 26.01.2024, 29.01.2024, 30.01.2024 року без поважних причин, керуючись п.4 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення позивач отримав 13.02.2024 року засобами поштового зв`язку. Вважає звільнення з посади водія незаконним та безпідставним. Позивач вказує, що у зазначені в наказі про звільнення дні, він знаходився на робочому місці, але його було повідомлено, що в зв`язку з відсутністю заказів, немає потреби бути на робочому місці. Відповідачем не було враховано, що невихід на роботу було завчасно узгоджено з роботодавцем в усній формі, а тому відсутність позивача на робочому місці не може розцінюватись як дисциплінарний проступок. За таких обставин, просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 14 березня 2024 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача щодо виклику в судове засідання та допиту свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача правила внутрішнього розпорядку.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шевчук В.М. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити в повному обсязі.

Додатково представник позивача пояснив, що ОСОБА_2 не було ознайомлено з правилами внутрішнього розпорядку, не доведено до відому графік та режим роботи. Окрім того, Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було розглянуто заяву ОСОБА_2 щодо можливих порушень законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 в частину укладення трудового договору, оплати праці, недопуску до робочого місця з 26.01.2024 року. За результатами перевірки складено акт, внесено припис про усунення виявлених порушень, в частині виявленого порушення вимог ч.1 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.41 КЗпП України. В частині виявлених порушень вимог ч.1 ст.7 зазначеного Закону та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, матеріали перевірки скеровано до Золочівської окружної прокуратури та ВП №1 Золочівського РВП ГУНП в Львівській області за можливими ознаками грубого порушення законодавства про працю, відповідальність за що передбачена ст.172 КК України.

Позивач пояснив, що його було прийнято на роботу водієм міжнародних перевезень, але за кордон він не їздив, тому що були проблеми з документами. При прийомі на роботу його не було ознайомлено з графіком роботи, однак він був обізнаний про 40 годинний робочий тиждень. Він приходив на роботу на 09 годину. Підтвердив, що у випадках коли були відсутні замовлення, він залишав підприємство та їхав додому, вказуючи що це було узгоджено з ОСОБА_1 . Також підтвердив, що 26.01.2024 року він приїхав на роботу, але оскільки замовлень не було, тому він залишив робоче місце та поїхав у Золочівську окружну прокуратуру із заявою про неправомірне нарахування заробітної плати. 29.01.2024 року та 30.01.2024 року він не виходив на роботу, оскільки в телефонному режимі його повідомили, що він може не виходити на роботу, тому що замовлень немає і водій не потрібен. В подальшому, 01 лютого 2024 року, коли він прийшов на підприємство, ОСОБА_1 почав вимагати у нього пояснення щодо відсутності на робочому місці. Пояснення він надавати відмовився та його було повідомлено про звільнення.

Представник відповідача адвокат Онищук Т.Н. заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши, що звільнення ОСОБА_2 відбулось згідно норм КЗпП України. ФОП ОСОБА_1 здійснює свою трудову діяльність в сфері торгівлі мебельними аксесуарами. На підприємстві встановлено 8 годинний робочий день, з перервою на обід та відповідно 40 годинний робочий тиждень. В кінці 2023 року виникла необхідність прийняти на роботу водія та було розміщено оголошення на інтернет ресурсах. За оголошенням подзвонив ОСОБА_2 , його було запрошено в офіс, роз`яснено графік роботи, його трудові обов`язки. Було погоджено, що після новорічних свят буде укладено трудовий договір та прийнято на роботу. 10 січня 2024 року з ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, його було ознайомлено з правилами внутрішнього розпорядку. Вже на наступний день, 11 січня 2024 року було з`ясовано, що з 15 години ОСОБА_2 відсутній на робочому місці. В телефонній розмові ОСОБА_2 повідомив, що оскільки роботи не має, то цілий день сидіти в офісі він не буде. Про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці було складено акт. В подальшому ОСОБА_2 знову допускав аналогічні порушення, був відсутній по декілька годин на робочому місці 15 січня, 16 січня, 18 січня, 19 січня, 22 січня, 23 січня, 24 січня, 25 січня 2024 року, а 26 січня, 29 січня та 30 січня 2024 року був відсутній повний робочий день. По вказаних факт було складено акти про відсутність працівника на робочому місці. Щодо відсутності на робочому місці ОСОБА_2 відмовився надавати пояснення, про що було складно акт. Просить врахувати, що Бродівським районним судом було розглянуто справу про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.41 КЗпП України відносно ФОП ОСОБА_1 . Постановою суду від 30 травня 2024 року провадження у справі закрито в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Просить в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що в кінці 2023 року на підприємстві виникла потреба в прийнятті на роботу водія, про що в мережі інтернет було розміщено оголошення. На оголошення відгукнувся ОСОБА_2 . При зустрічі з ним було домовлено, що він приступить до роботи після новорічних свят. В січні ОСОБА_2 приїхав на підприємство, його познайомили з іншими працівниками, уклали трудовий договір та ознайомили з правилами внутрішнього розпорядку, зокрема щодо графіку роботи. 11 січня 2024 року ОСОБА_2 був на робочому місці в першу половину дня, а після обіду в офісі не появився. В телефонній розмові пояснив, що оскільки роботи не було, то він поїхав додому. В розмові попередив ОСОБА_2 , що він повинен цілий робочий день бути на місці, оскільки в будь-який час може виникнути потреба в виконанні його прямих обов`язків. В подальшому ОСОБА_2 продовжував діяти аналогічним чином, тобто після обідньої перерви не з`являтись на робочому місці, по годині, дві, інколи три. Про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці складались акти. Після того, як ОСОБА_2 три дні поспіль взагалі не з`явився на роботі, було прийнято рішення про його звільнення. ОСОБА_2 в телефонному режимі викликався для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, проте він відмовився надавати будь-які пояснення, натомість почав погрожувати, що буде звертатись із скаргами.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін процесу, свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно наказу №5 від 31 січня 2024 року водій автотранспортних засобів ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці 26.01.2024, 29.01.2024 та 30.01.2024 року без поважних причин, керуючись ст.40 п.4, ст.147, ст.149 КЗпП України звільнений з 25.01.2024 року. ОСОБА_2 виплатити розрахункові та компенсацію на 1 календарний день щорічної основної відпустки за період роботи 10 січня 2024 року по 25 січня 2024 року. (а.с.19)

В матеріалах справи міститься копія трудового договору від 10 січня 2024 року, який укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.15-18)

Як вбачається із п. 1.1. трудового договору працівник приймається на роботу вдієм автотранспортних засобів, дата початку роботи 10 січня 2024 року.

Пунктом 3.1.2 перебачено, що працівник приймає на себе зобов`язання дотримуватись трудової дисципліни. правил внутрішнього трудового розпорядку, виконувати вимоги щодо охорони праці та техніки безпеки.

Роботодавець приймає на себе зобов`язання проінформувати працівника до початку роботи про місце роботи ( трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник, дату початку виконання роботи), визначене робоче місце, правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботу, режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору ( у разі його укладення). (п.3.3.3 Договору)

Згідно умов п.4.1 вказаного трудового договору норма тривалості робочого часу працівника становить 40 годин на тиждень, тривалість робочого часу у подальшому може встановлюватись за угодою між працівником та роботодавцем, а у випадках, встановлених законодавством на вимогу працівника.

Правилами внутрішнього трудового розпорядку ФОП ОСОБА_1 п.3.1-3.5 передбачено, що для працівників встановлено п`ятиденний робочий тиждень з тривалістю 8 робочих годин на день та 40 годинний робочий тиждень, визначено розпорядок робочого дня: початок роботи 09.00, закінчення роботи 18.00, перерва для харчування та відпочинку- 13.00-14.00. (а.с.92-95).

Згідно п.3.6 Правил у випадку неявки на роботу працівник зобов`язаний до початку робочого дня попередити про причину своєї відсутності роботодавця.

Відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України вважається прогулом і може бути підставою для розірвання трудового договору. (п.3.8 Правил)

Протягом робочого часу працівник зобов`язаний виконувати роботу обумовлену трудовим договором, за необхідності тимчасово відлучитись з робочого місця з питань виробничої необхідності або з особистих поважних причин працівник має попередити та погодити свою відсутність з роботодавцем. (п.3.9 Правил)

Актами про факт відсутності працівника на роботі, складеними фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 в присутності бухгалтера ОСОБА_3 , менеджера ОСОБА_5 , менеджера ОСОБА_6 , менеджера ОСОБА_4 , підтверджено відсутність водія ОСОБА_2 на роботі, зокрема:

-актом №1 від 11 січня 2024 року (а.с.99) - відсутність на роботі 11.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №2 від 15 січня 2024 року (а.с.99 зворот) - відсутність на роботі 15.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №3 від 16 січня 2024 року (а.с.99) - відсутність на роботі 16.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №4 від 18 січня 2024 року (а.с.100 зворот) - відсутність на роботі 18.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №5 від 19 січня 2024 року (а.с.101) - відсутність на роботі 19.01.2024 року протягом 2 годин (з 16 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №6 від 22 січня 2024 року (а.с.101 зворот) - відсутність на роботі 22.01.2024 року протягом 4 годин (з 14 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №7 від 23 січня 2024 року (а.с.102) - відсутність на роботі 23.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №8 від 24 січня 2024 року (а.с.102 зворот) - відсутність на роботі 24.01.2024 року протягом 1 години (з 17 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №9 від 25 січня 2024 року (а.с.103) - відсутність на роботі 25.01.2024 року протягом 3 годин (з 15 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №10 від 26 січня 2024 року (а.с.103 зворот) - відсутність на роботі 26.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №11 від 29 січня 2024 року (а.с.104) - відсутність на роботі 29.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв);

-актом №13 від 30 січня 2024 року (а.с.105) - відсутність на роботі 30.01.2024 року протягом 8 годин (з 09 год.00 хв. до 18 год.00 хв).

Вищезазначені акти оформлені відповідно до норм діючого законодавства та є належним та допустимим доказом підтвердженням факту відсутності позивача ОСОБА_2 на робочому місці.

Факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці також підтверджується табелем обліку робочого часу ФОП ОСОБА_1 за січень 2024 року. (а.с.106-107)

30 січня 2024 року ОСОБА_2 повідомлено в телефонному режимі про необхідність з`явитись на роботу та надати пояснення щодо відсутності на робочому місці, що підтверджується актом №12 від 30 січня 2024 року, складеним фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 в присутності бухгалтера ОСОБА_3 , менеджера ОСОБА_5 , менеджера ОСОБА_6 , менеджера ОСОБА_4 (а.с.104 зворот)

Згідно акту №13 від 31 січня 2024 року ОСОБА_2 , в присутності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , бухгалтера ОСОБА_3 , менеджера ОСОБА_5 , менеджера ОСОБА_6 , менеджера ОСОБА_4 , відмовився надати письмові пояснення з приводу прогулу 26.01.2024, 29.01.2024. 30.01.2024 року. (а.с.105 зворот).

Суд критично відноситься до пояснень ОСОБА_2 , наданими в судовому засіданні щодо узгодження з ФОП ОСОБА_1 в усній формі при прийнятті на роботу ненормованого робочого дня, а саме вихід на роботу лише за виробничої потреби.

Під час розгляду справи судом було допитано свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_3 , яка працює бухгалтером ФОП ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснила, що в кінці 2023 року на підприємстві виникла потреба в прийнятті на роботу водія, про що було розміщено оголошення в мережі інтернет. За оголошенням зголосився ОСОБА_2 . В січні 2024 року його запросили на підприємство, познайомили з працівниками, ознайомили з графіком роботи, правилами внутрішнього розпорядку. Робоче місце водія знаходиться в офісі. Починаючи з 11 січня 2024 року почали виникати ситуації, що водій відсутній на робочому місці, а з 26 січня 2024 року він взагалі не вийшов на роботу. Про відсутність на робочому місці водія ОСОБА_2 складались акти. Керівництвом було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з роботи. Бухгалтерією проведено розрахунок з ОСОБА_2 .

Також свідок ОСОБА_6 , який працює менеджером ФОП ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснив, що в січні 2024 року керівник познайомив працівників з водієм ОСОБА_2 . З 11 січня 2024 року почали виникати ситуації, що необхідно відвести замовлення на пошту для відправки покупцю, а водія на місці не має. Про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці складались акти. На території підприємства є камери спостереження, і директор показував відео, на якому зафіксовано, що ОСОБА_2 залишає територію і до кінця робочого дня не повертається.

Аналогічні покази в судовому засіданні надала свідок ОСОБА_4 , яка працює менеджером ФОП ОСОБА_1 .

Як вбачається з листа Державної служби з питань праці Західного міжрегіонального управління Держпраці від 06.03.2024року №ЗХ/3.1/201-ЗВ-24, в межах наданих повноважень, Державноюслужбоюз питань праці Західного міжрегіонального управління Держпраці розглянуто заяву ОСОБА_2 від 26.01.2024року, щодо можливих порушень законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 в частині укладення трудового договору, оплати праці, недопуску до робочого місця з 26.01.2024 року тощо та зазначено, що трудовим договором №1 від 10.01.2024 року, укладеним ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та жодним іншим документом не встановлено чіткого режиму роботи, однак і не встановлено неповного робочого часу. Пунктом 4.1 вказаного трудового договору передбачено, що «Норма тривалості робочого часу працівника становить 40 годин на тиждень.» Жодного документу про встановлення іншої тривалості робочого часу не надано. (а.с.30-34)

Постановою Бродівського районного суду Львівської області від 20 травня 2024 року справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КЗпП України закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. (а.с.44, 74)

Зі змісту вказаної постанови суду вбачається, що судом встановлено допущення ОСОБА_2 прогулів, тобто не з`явлення на робочому місці без поважних причин, а відтак ФОП ОСОБА_7 правомірно не нараховано ОСОБА_2 заробітної плати за період прогулу.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

У статтях 43-46 Конституції України передбачено основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

У статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 (провадження № 61-21194св21) вказано, що "при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника".

Аналізуючи надані по справі докази, в тому числі пояснення свідків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що при прийнятті на роботу до ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 бувприйнятийна повний робочий тиждень, тривалістю 40 годин.

Суд також звертає увагу на те, що будь-яких відомостей про ненормований робочий деньв трудовому договорі від 10.01.2024 року, укладеному між сторонами, не зазначено.

Окрім того, суд критично ставиться до пояснень позивача ОСОБА_2 , що його було прийнято на посаду водія міжнародних перевезень, оскільки згідно витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видам діяльності ФОП ОСОБА_1 є оптова торгівля іншими товарами громадського призначення. Також суд не приймає до уваги твердження позивача ОСОБА_2 щодо узгодження з ОСОБА_1 його відсутності на робочому місці у випадку відсутності замовлень, так як вказані твердження не підтверджуються матеріалами справи. Також судом враховано, що позивач ОСОБА_2 підтвердив в судовому засіданні свою відсутність на роботі 26.01.2024 року, 29.01.2024 року та 30 січня 2024 року, вказавши, що невихід на роботу було узгоджено в роботодавцем ФОП ОСОБА_1 , проте не надавши жодних доказів на підтвердження своїх тверджень.

Отже, відповідач зафіксував відсутність позивача на роботі, намагався з`ясувати причини його відсутності, наявність поважних причин відсутності на роботі позивача не встановлена, тому роботодавець мав право звільнити позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Оскільки судом встановлено, що у відповідача були підстави для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40КЗпП України і відповідач довів законність звільнення позивача належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та відповідно для поновлення позивача на роботі.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, а тому вимоги позову задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що позовні вимоги про поновлення на роботі задоволенні не підлягають, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними суд дійшов висновку про відсутність правих підстав для їх задоволення.

Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258-259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 11 лютого 2025 року.

Суддя В.О. Троцюк