ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Кузнєцової О.Ю., Панченко О.О. при секретарі: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 274 700,00 грн. компенсації моральної шкоди та судові витрати у розмірі 7000,00 грн.

Позов мотивований тим, що прокуратурою Полтавської області здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000036, внесеному до ЄРДР 29 вересня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 212, ч. 1, 2 ст. 366 КК України, в якому позивач ОСОБА_1 , за версією прокуратури, будучи одноособово засновником, директором та головним бухгалтером ТОВ «Фінкомгруп» (), тобто будучи службовою особою, вчинив умисні кримінальні правопорушення у формі складання і видачі завідомо неправдивих офіційних документів, а також у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, за попередньою змовою групою осіб, про що 01 березня 2018 року йому було повідомлено про підозру.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2020 року по справі №552/5127/18, залишеного без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діяннях є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом з 01.03.2018 року по 05.08.2021 року тобто 41 місяць, у зв`язку з чим просив суд стягнути на його користь заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 274700,00 грн, що відповідає мінімально гарантованому законом розміру.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державна казначейська служба Україна про відшкодування моральної шкоди було задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 274 700 грн компенсації моральної шкоди.

Стягнуто з Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 7000 грн.

З вказаним рішенням суду не погодився Керівник Полтавської обласної прокуратури та подав апеляційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що суд першої інстанції у частині задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 274 700 грн та стягнення понесених судових витрат у сумі 7000 грн є необґрунтованим, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у цій частині нового рішення.

Обґрунтовуючи свою позицію скаржник посилається на те, що Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави. З урахуванням наведеного, державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як відповідач.

Апелянт зокрема посилається на те, що суд першої інстанції на час розгляду справи та винесення рішення 10.06.2024 року не враховано, що 01.01.25024 року набрав чинності ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік», статтею 8 указаного Закону визначений розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішення суду на рівні 1600 грн.

У відзиві ОСОБА_1 в інтересах якого діє Лихошвай С.О. останній прохає апеляційну скаргу керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Крім того зазначає, Державна казначейська служба не є і не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки Державна казначейська служба жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавала. В даному випадку відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а таким чином в нашому випадку є Полтавська обласна прокуратура (на час виникнення спірних правовідносин Прокуратура Полтавської області), оскільки саме її посадовими особами здійснювалося процесуальне керівництво в межах кримінального провадження №0000036, внесеного до ЄРДР 29 вересня 2017 року та в подальшому, підтримувалося обвинувачення в судах першої та апеляційної інстанції.

Державна казначейська служба України в своєму відзиві прохає апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовільнити в частині оскарження компенсації моральної шкоди, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Акцентує увагу, що суд першої інстанції в своєму рішенні не вірно розрахував розмір моральної шкоди, що не відповідає характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, їх тривалості та тяжкості, вимушених змін у його житті, вимог розумності та справедливості і що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.

Крім того, зазначає, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін і третьої особи, інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Прокуратурою Полтавської області здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000036, внесеному до ЄРДР 29 вересня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.205, ч.5 ст.27, ч.1 ст.212 та ч.1,2 ст.366 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області.

01 березня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.205, ч.5 ст.27, ч.1 ст.212, ч.1,2 ст.366 КК України.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 17 січня 2020 року, залишеним без змін, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року у справі №552/5127/18, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного перебуванням під слідством та судом йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої суд обраховує відповідно до положень чинного на момент подання позовної заяви та відкриття провадження у справі Закону України «про Державний бюджет на 2023 рік».

Крім того, щодо витрат на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положенням ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положенням частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Усі наведені вище випадки є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди. Отже, за кожну з незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з ч. 2, 3 ст.13 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем доведено, що він зазнав сильних душевних страждань, у зв`язку з безпідставним переслідуванням з боку правоохоронних органів та перебуванням під слідством і судом, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу на життя, що призвело до зміни його життєвого укладу та зазнав сильних моральних страждань, які відобразилися, в тому числі і на стані його здоров`я.

Щодо доводу апеляційної скарги, а саме що суд першої інстанції на час розгляду справи та винесення рішення 10.06.2024 року не враховано, що 01.01.25024 року набрав чинності ЗУ «Про державний бюджет на 2024 рік», статтею 8 указаного Закону визначений розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішення суду на рівні 1600 грн, апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції вірно відраховує відповідно до положень чинного на момент подачі позовної заяви розрахунків відповідно до ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік» з розрахунку мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 6700 грн.

Крім того, суд першої інстанції правильно визначив формулу розрахунку кінцевої суми моральної шкоди, завданої незаконними діями органів Полтавської обласної прокуратури під час знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом з 01.03.2018 по 05.08.2021 року тобто 41 місяць (41 місяць перебування під слідством * мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 6700 грн, що становить 274 700 грн).

Щодо доводу апеляційної скарги, а саме що заявлена сума до відшкодування на відшкодування понесених витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги є не співмірною, колегія суддів не бере до уваги даний довід, оскільки на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн позивачем надано копії: квитанції №27 від 15.12.2023 (а.с.68), витяг із договору №23/10/23 про надання правової допомоги від 23.10.2023 року (а.с.67), розрахунку плати за правову допомогу №23/10/23 до Договору про надання правової допомоги від 23.10.2023 року та іншим доказами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування листа Міністерства розвитку громад та територій України, який не є нормативно-правовими актами, а отже не створює для відповідача юридичних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.Ю. Кузнєцова _________________ О.О. Панченко