14.02.2025 Справа № 756/5421/24
Справа №756/5421/24
Провадження №2/756/355/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Оболонський районний суд м. Києва

у складі головуючого - судді Тихої О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Макущенка М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 12 500,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 25.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2021 шлюб між сторонами розірвано. З серпня 2022 року син проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1

Ще починаючи з 2018 року відповідач регулярно виїжджав до росії та разом з нею та сином не проживав, а з вересня 2021 року син повністю знаходиться на утриманні позивача, відповідач припинив допомагати матеріально, у добровільному порядку аліменти не сплачує, працездатний, а тому може надавати матеріальну допомогу. У серпні 2023 року у дитини різко погіршилось здоров`я, син відмовлявся від їжі та води, можливо на фоні стресу, постійних повітряних тривог та гучних обстрілів, у зв`язку з чим була необхідна термінова консультація лікаря-психіатра, що було неможливо зробити без згоди батька, проте останній був відсутній в Україні. Взагалі, здоров`ям, пошуком лікарів та оплатою медичних консультацій лікарів приватних клінік займається виключно позивач. Також вона самостійно без будь-якої матеріальної допомоги з боку відповідача забезпечує здобуття сином освіти, оплачує його заняття у школі англійської мови, футбольному клубі, подорожі та відпочинок сина, різноманітні види його дозвілля, купує одяг, їжу, взуття, подарунки на дні народження, музичні інструменти тощо, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Позивач також є особою з інвалідністю, що призводить до неможливості знайти постійне місце роботи з особливими умовами праці та великим доходом.

Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина, участі у його вихованні та утриманні не приймає, навчанням та здоров`ям дитини не цікавиться, позивач просить позбавити його батьківських прав щодо їхнього сина ОСОБА_3 , що буде відповідати інтересам дитини, а також стягнути з нього аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 12 500,00 грн.

Ухвалою судді від 29.04.2024 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 12.07.2024 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, та зобов`язано третю особу, відповідно до ч.5 ст. 19 СК України, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами.

Ухвалою суду від 25.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 18.12.2024 зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення способів участі батька у вихованні дитини повернуто заявнику.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги з викладених у позові підстав. Пояснила, що фактично з 2018 року відповідач не проживав з нею та сином, покинув їх, забравши при цьому гроші у сумі 20 000 доларів США, зароблені нею, та виїхав до росії, у 2021 році шлюб між ними розірвано, а у 2022 році вона уклала шлюб з іншим чоловіком. У 2019 та 2020 роках один раз на рік відповідач приїжджав в Україну. Останній раз відповідач бачив сина у 2022 році у Ризі, коли вона з сином та мамою перебували там і відповідач до них приїжджав, деякий час спілкувався з сином. Іноді відповідач перераховує якісь кошти, проте це відбувається нерегулярно і цих коштів недостатньо для повноціного утримання дитини. Сума аліментів у 12 500,00 грн. нею визначена з урахуванням тих витрат, що вона несе на утримання сина щомісячно, щоб повноцінно забезпечити задоволення усіх його потреб, пов`язаних з повсякденним життям, навчанням, лікуванням, дозвіллям, розвитком. Син сприймає відповідача як батька, іноді спілкується з ним по телефону та через мережу інтернет, проте у дитини є образа на батька, пов`язана з тим, що той мало цікавиться ним, коли син йому телефонує - може не відповісти на дзвінок, дитина баче, як її теперішній чоловік спілкується зі своїм сином від першого шлюбу, піклується про нього, і ОСОБА_4 , не отримуючи це від свого батька, ображається на нього. З її боку не чиняться перешкоди у спілкуванні сина з батьком.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, проте зазначив, що зараз не має постійного заробітку, проживає за кордоном, в Італії, має можливість сплачувати аліменти у розмірі 5 000,00 грн. Позов в частині позбавлення його батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 не визнав. Зазначив, що у 2018 році він дійсно виїхав до рф на заробітки, проте це рішення було прийняте ними з позивачем спільно. Працюючи в росії він перераховував на рахунок тещі грошові кошти для сина. У 2019 році він навіть звертався до органу опіки та піклування - Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації з заявою перевірити умови проживання сина з позивачем, яка у телефонних розмовах з ним поводила себе неадекватно і він боявся за дитину. У 2019, 2020 роках він приїджав в Україну на новий рік, привозив подарунки сину, купували з сином ялинку, разом зустріли новий 2021 рік. Через тещу він постійно спілкувався з сином до квітня 2024 року, а з цього часу спілкування перервалося, його номер у телефоні сина був заблокований, син казав, що мама не дозволяє йому з ним спілкуватися. Лише з літа 2024 року спілкування відновилося, під час розгляду даної справи судом. Він робив сину подарунки - велосипед, самокат, ігровий ноутбук, іграшки, роліки. У Ризі у 2022 року він провів з сином декілька днів, спеціально приїхав туди до дитини та жив в отелі, забирав сина до себе. У певний період часу кошти не висилав позивачу, бо не знав куди, а тепер, починаючи з жовтня 2024 року щомісяця висилає гроші на дитину по п`ять тисяч гривень. Витрати на відпочинок сина, його навчання та відвідування гуртків позивач не обговорює з ним, усі рішення приймає самостійно. Він готовий і бажає приймати участь у житті дитини, у разі необхідності на першу вимогу надати позивачу довіреність на вчинення дій відносно сина, на виїзд за кордон, на лікування. Взагалі він готовий навіть забрати сина до себе, щоб той проживав з ним, і забезпечити сина усім необхідним.

Представник Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, справу просили розглянути без участі представника органу опіки та піклування, надали суду висновок щодо розв`язання спору між сторонами.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29.04.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2021 шлюб між сторонами розірвано.

30.08.2022 позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 від 30.08.2022, виданим Маньківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

За інформацією, наданою Шевченківським УП ГУНП у м. Києві, Державною прикордонною службою України 03.09.2021 відповідач ОСОБА_2 покинув територію України через пропускний пункт «Бачівськ» та в Україну з того часу не повертався, що також не заперечувалося відповідачем під час розгляду справу.

Як повідомив сам відповідач, на теперішній час він проживає в Італії.

Також, з відповіді Державної прикордонної служби України від 02.08.2024 убачається, що ОСОБА_2 виїхав з України у квітні 2018 року і до вересня 2021 року періодично приїжджав в Україну на короткий період часу.

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики від 22.02.2024, наданої школою І-ІІІ ступенів № 25 міста Києва, малолітня дитина ОСОБА_3 навчається у 3-A класі з 01.09.2021. Відомості про батька відсутні. Мати цікавиться успішністю дитини, відвідує батьківські збори.

Крім того, з довідок, наявних у матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує наступні гуртки: ДСК «Спарта Київ», «Київська дитяча музична школа № 8», школа англійської мови Speak Well School, на заняття приводять і забирають дитину мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_6 .

Відповідно до наданих позивачем платіжних документів, оплату за відвідування вказаних гуртків, а також супутніх з цим витрат, здійснює позивач. Також позивачем оплачується відпочинок дитини, що підтверджується виписками по картковому рахунку позивача, вікритому в АТ «Райффайзен Банк».

28.09.2018 ОСОБА_1 заключено декларацію № 0001-Е469-6100 з сімейним лікарем КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Шевченківського району.

У довідці КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» № 1 від 23.03.2024 зазначено, що ОСОБА_3 отримує медичну допомогу у вказаному медичному закладі, здоров`ям дитини опікується мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_6 . Будь-які інші особи, зокрема батько дитини, за медичною допомогою не звертались.

Також у матеріалах справи наявні накладні на придбання трюкового самокату, ліжка, матраца на загальну суму 9 905,00 грн., проте, як стверджував у судовому засіданні відповідач, вказані речі були придбані за його кошти сину, які він перерахував тещі ОСОБА_6 . Такі твердження позивачем не спростовано.

Також матеріалами справи підтверджено повідомлені відповідачем обставини того, що він у 2019 році звертався до органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою обстежити житлово-побутові умови проживання сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , та перевірити обставини можливого вчинення насильства над сином з боку його матері ОСОБА_7 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 07.02.2019 Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, за вказаною адресою проживали мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 , у квартирі для дитини створено усі необхідні умови для нормального проживання та розвитку, фактів насильства над дитиною не встановлено.

Згідно з висновком органу опіки та піклування - Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.10.2024 № 109-5940 ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_3 проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де для дитини створено належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. З бесіди з дитиною встановлено, що ОСОБА_4 останній раз бачив батька у 2022 році в Ризі, де батько його провідував, подарував комп`ютер. Почуття в дитини до батька негативні, тому що той його покинув.

Батько ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав, повідомив орган опіки та піклування, що спілкується з сином засобами зв`язку, оскільки проживає за кордоном, але бажає виконувати свої батьківські обов`язки щодо сина, спілкуватися з ним та приймати участь у його вихованні. Оскільки дитина проживає разом з матір`ю, він хоче встановити спосіб та порядок його участі у вихованні сина, кошти на утримання сина він періодично перераховує і перераховував раніше на рахунок матері позивача ОСОБА_6 , яка це підтвердила.

На підставі встановлених обставин, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків, керуючись інтересами дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (SAVINY V. UKRAINE), заява № 39948/06, пункт 51).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг вказувати про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (HUNT c. UKRAINE), заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

Отже, з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням (рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (HADDAD V. SPAIN), заява № 16572/17, пункт 54).

Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз`єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96).

Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (JOVANOVIC V. SWEDEN), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, позивач посилалася на те, що вчинки відповідача під час їх спільного проживання у шлюбі, те, що він покинув родину і переїхав жити в іншу країну, викликають у неї недовіру до відповідача та негативні почуття до нього. Також позивач зазначила, що відповідач тривалий час не спілкується з сином, не цікавиться його життям, не приймає у житті дитини ніякої участі, матеріально не забезпечує.

Разом з тим, доводи позивача, частково спростовані під час розгляду даної справи. Так судом встановлено і не заперечувалося позивачем, що до звернення її до суду з позовом відповідач перераховував кошти на утримання сина через матір позивача ОСОБА_6 . Періодичність та розмір таких перерахувань судом не встановлені, відповідні докази сторонами не надано. Окрім цього відповідач купував сину речі - комп`ютер, самокат, ліжко, що не спростовано позивачем.

Починаючи з жовтня 2024 року відповідач щомісяця перераховує кошти на дитину в середньому по п`ять тисяч гривень на картку позивача, що позивач підтвердила у судовому засіданні.

Також судом встановлено, що відповідач спілкується з сином можливими засобами звязку, по телефону, інтернету, з об`єктивних причин, оскільки проживає за кордоном, і дитина бажає спілкуватися з батьком. Навпаки, як повідомила і сама позивач, а також встановлено органом опіки та піклування зі слів малолітньої дитини ОСОБА_3 , останній ображається на батька за те, що його немає поруч, що він мало з ним спілкується. Вказане, на переконання суду, свідчить про бажання дитини більше спілкуватися з рідним батьком, щоб останній приймав більше участі у його житті. Син звертається до батька по телефону з питань, що виникають у повсякденному житті, зокрема, з приводу поповнення рахунку на телефоні, оплати комп`ютерної гри.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року № 553/449/20 вказано, що «очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Під час розгляду даної справи суд не вбачає існування вказаних ризиків. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Певна бездіяльність відповідача ОСОБА_2 щодо дитини має місце і встановлена судом з наданих сторонами пояснень, проте вона не призвела до розриву зв`язків між батьком та сином, а тому вказана обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав, особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказує, що він хоче розвивати стосунки зі своїм сином, приймати активну участь у житті дитини, матеріально допомогати.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що батько не відповідає вимогам, необхідним для виховання свого сина, або що він коли-небудь заподіював шкоду останньому, становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини, не встановлені інші виняткові обставини, які могли б виправдати позбавлення дитини можливості зберегти зв`язок зі своїм біологічним батьком.

З урахуванням викладених обставин, позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина не відповідає критерію пропорційності. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, не обов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

У даній справі надання батькові можливості зберегти контакт з сином, з яким він вже тривалий час не бачився, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю, а особисті конфліктні відносини між батьками не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків.

Вказаний висновок узгодується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 761/25311/20-ц від 01.08.2024.

Таким чином, враховуючи бажання відповідача ОСОБА_2 спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання, суспільні інтереси та інтереси дитини, суд дійшов висновку про те, що не позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 буде кращим заходом для дитини і невжиття такої процедури створює умови для дитини та батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли і батько і син виявляють таке бажання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 12 500,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 25.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить 3 196,00 грн. і саме вказана сума є мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину відповідного віку.

Під час розгляду справи відповідач зазначив, що виходячи з його матеріального стану, він готовий сплачуватим аліменти на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн. щомісяця. Одночасно з цим зазначав, що готовий до того, щоб син проживав разом з ним за кордоном і він у змозі забезпечити сину належні умови життя. Також вказував про те, що позивач не узгоджує з ним питання щодо відвідування сином різноманітних гуртків, додаткових занять у школі англійської мови та музичній школі, а також питання щодо дозвілля сина та його відпочинку, що потребує певних матеріальних витрат.

Також судом встановлено, що 20.12.2024 позивача звільнено з посади керівника групи клінічних досліджень І Клінічного відділу ТОВ «Сінеос Хелс Україна», що підтверджується відповідним наказом № 80-К від 16.12.2024.

З урахуванням закріплених ч. 9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання відповідачем обов`язку по утриманню сина, з огляду на часткове визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього аліментів, відповідач є працездатним, на утриманні інших осіб не має, виходячи з матеріального становища та стану здоров`я сторін та неповнолітньої дитини, а також розміру законодавчо установленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та мінімального рекомендованого розміру аліментів для дитини віком 9 років, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 25.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Вказаний розмір аліментів з урахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дитини буде відповідати інтересам та потребам останньої.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, в разі зміни матеріального стану відповідача, або стягнення додаткових витрат на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), оскільки частково вимоги позовної заяви про стягнення аліментів на утримання сина позивач обгрунтувала саме вказаними обставинами.

Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 25.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, код ЄДРПОУ - 37405111, місцезнаходження: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 24.

Дата виготовлення повного судового рішення - 14.02.2025.

Суддя О.О. Тиха