Дата документу 11.02.2025 Справа № 334/5453/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5453/24
Провадження №22-ц/807/275/25
Головуючий в 1-й інстанції Бредіхін Ю.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А.,Трофимової Д.А.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 58 000 гривень, з яких: заборгованість по кредиту 20 000 грн., заборгованість по відсотках 38 000 грн., а також судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2422,40 грн. та 10 000 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що 11.09.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4755628, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 грн., строком на 10 днів під 1,9% на день. Кредит наданий шляхом перерахування грошових коштів на платіжну картку відповідача. 17.01.2023 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу №17.01/23-Ф від 17.01.2023 року, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача. Станом на момент подання позову до суду сума боргу погашена не була.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором №4755628 від 11.09.2021 року у сумі 8 949,60 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» судовий збір у сумі 373,78 гривні та 1 543,03 гривні витрат на правову допомогу.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати в повністю та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції вірно встановив факт укладання договору, але не дослідив усіх обставин щодо нарахування відсотків за договором, не взяв до уваги надані позивачем докази щодо пролонгації кредитного договору і нарахування відсотків з урахуванням такої пролонгації. Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків, щодо обрахунку заборгованості.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. (3028,00 грн. Х 30 = 90840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4755628, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 грн., строком на 10 днів під 1,9% на день.

Кредитний договір підписаний відповідачем у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «A583298», після чого відповідач отримав кредит в сумі 20000 грн. на свою платіжну карту № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» про перерахування коштів.

Кредит наданий шляхом перерахування грошових коштів на платіжну картку відповідача.

18.09.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 30,40 грн. 27.09.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора на суму 3420,00 грн. 07.10.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора на суму 3800,00 грн. 10.10.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі 400,00 грн. 17.10.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора на суму 3400,00 грн. 27.10.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора на суму 3800,00 грн. Загалом відповідач сплатив первісному кредитору 14 850,40 грн.

17.01.2023 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу №17.01/23-Ф від 17.01.2023 року, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису із одноразовим ідентифікатором відповідача, кредит надано загалом на строк у 10 днів. Оскільки відповідачу за строк дії кредитного договору нараховано 3 800 грн. процентів за користування грошовими коштами, а сам відповідач загалом сплатив 14 850,40 грн., то суд визначив, що відповідачем було погашено суму нарахованих відсотків та частково суму основного боргу у розмірі 11 050,40 грн. З урахування вищенаведених висновків суду, було визначено, що строк дії договору сплив 21.09.2021 року, подальше нарахування кредитором відсотків є безпідставним, а тому суд виснував, що вказана сума є погашенням основного боргу. Враховуючи встановлений судом факт неповного виконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати суми кредиту, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача у розмірі 8 949,60 грн.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд першої інстанції правильно встановив, що кредитний договір між сторонами було укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису із одноразовим ідентифікатором відповідача строком на 10 днів, тобто до 21.09.2021 року включно.

Положеннями статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Для договорів кредиту однією з істотних умов є умови щодо строку надання кредиту.

Угода про зміну істотних умов договору має укладатись у такий самій формі, як і основний договір.

Враховуючи наведені норми права, суд першої інстанції привільно виснував, що положення кредитного договору в частині необмеженого продовження строку кредитування без додаткового укладення відповідних угод суперечать положенням Цивільного кодексу України, а відтак є недійсними в силу приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України і не можуть бути застосовані судом при розрахунку суми заборгованості.

Крім того, позивачем не надано й доказів того, що відповідач активував будь-яку функцію в «особистому кабінеті», чи взагалі має такий «особистий кабінет».

Із наданого розрахунку вбачається, що за строк дії кредитного договору ОСОБА_1 нараховано 3 800 грн. процентів за користування кредитними коштами, а сам відповідач загалом сплатив за кредитом 14 850,40 грн., тобто сума 11 050,40 грн. вірно зарахована судом, як погашення суми нарахованих відсотків та частково суми основного боргу.

В постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Вимог щодо нарахування процентів у відповідності до ст. 625 ЦК України у позові не заявлено.

Стосовно нарахування кредитором відсотків після 21.09.2021 року, такі дії кредитора є протиправними.

Отже встановивши, що відповідач неповно виконав свої зобов`язання зі сплати суми кредиту, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивача у розмірі 8 949,60 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи, суд першої інстанції вірно виходив із норм статей 137,141 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В матеріалах справи наявні копії договору про надання правової допомоги №28/03-2024 від 28.03.2024 року, звіту про надання правової допомоги від 01.07.2024 року та платіжної інструкції №818 від 01.07.2024 року, які у сукупності підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Виходячи із принципу пропорційності, суд першої інстанції правильно визначив суму витрат понесених позивачем на правову допомогу з урахуванням часткового задоволення позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова