ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2707/25 Справа № 471/392/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Книш А.В.),

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2016 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Братського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 120076,03 Долар США, що за курсом 24.82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2016 року складає 2 980 287,06 грн. за кредитним договором DNP0G100000028 від 25.06.2007 року, з ОСОБА_4 на користь Банку 1000 грн.

Заочним рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено у повному обсязі та вирішено питання щодо судового збору.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року заочне рішення суду від 23 червня 2016 року було скасовано та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року цивільну справу №471/392/16-ц передано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю для розгляду.

Ухвалою Кіровського районного суду від 23 листопада 2018 року цивільну справу було передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року, що складається із заборгованості за кредитом в сумі 39277,95 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 36377,73 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 38000,00 доларів США, а всього 113655 доларів США 68 центів, що станом на 21 листопада 2019 року еквівалентно 2748603 гривням 84 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_4 , як солідарного боржника із ОСОБА_3 , заборгованість за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року в межах розміру відповідальності поручителя в сумі 1000 гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 15) гривень 01 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 20613 гривень 94 копійки з кожного.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Герасимчука С.С., подав апеляційну скаргу. в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного повідомлення учасників справи.

Мотивує скаргу тим, що матеріали цивільної справи підтверджують, що ОСОБА_1 не отримував та не подавав до суду відповідні процесуальні документи та не мав змоги висловити власну позицію щодо поданої позовної заяви.

Судом першої інстанції було грубо порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 як учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Наголошує на тому, що матеріали даної цивільної справи не містять також доказів належного повідомлення про дату, час і місце засідання суду інших відповідачів у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, та помилково не враховано, що станом на момент звернення Позивача до суду Договір поруки № DNP0G100000028 від 25.06.2007 був припиненим.

Вказує, на те, що його обов`язки, як поручителя за Договором поруки припинилися 01 травня 2014 року. Банк мав право пред`явити вимогу до поручителя, Відповідача-3, починаючи з 30.04.2009 по 01.05.2014 включно.

Судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме не враховано відсутність у матеріалах справи кредитного договору, який би за своїм предметом відповідав Договору поруки № DNP0G100000028 від 25.06.2007.

Звертає увагу на те, що до матеріалів цивільної справи Банком не було долучено як договору поруки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з предметом Кредитного договору у розмірі 51 600,00 доларів США, так і кредитного договору, 34 укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із розміром кредиту у 48 000,00 доларів США.

Вказує, що Банком не доведено наявність у відповідачів заборгованості у заявленому розмірі, розрахунок наявний в матеріалах справи не є первинним документом.

ОСОБА_2 просив заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року скасувати, застосувати строк позовної давності та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та вирішити питання щодо судових витрат.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Якушева С.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що вважає. оскаржуване рішення законним та ухваленим без жодних порушень норм матеріального чи процесуального права, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представники відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Якушев С.О. у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити в сілі рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNP0G100000028, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 51600,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 червня 2037 року (а.с.9-11).

Пунктом 2.2.4. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашати кредит в порядку, сумах і строки, передбачені п.7.1. та п. 2.3.3 цього договору.

Відповідно до п.7.1. вищезазначеного договору, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 476,72 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення вказаних термінів оплати ( зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків винагороди, пні в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося погашення термінів оплати на 120 календарних днів.

Пунктом 4.1. кредитного договору № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

25 червня 2007 року на рахунок відповідача ОСОБА_3 перераховано кредит в розмірі 38400,00 доларів США (а.с.12).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 25 червня 2007 року укладено договір поруки № DNP0G100000028 (а.с.14).

Відповідно до п.п.2,4 договору поруки № DNP0G100000028, поручитель ОСОБА_1 зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Також 02 лютого 2015 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки № 03/Д3 (а.с.13).

Пунктом 2 договору поруки № 03/Д3 від 02 лютого 2015 року визначено, що розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою, зазначеною у Додатку-1 до цього договору, що складає 1000 грн (а.с.13).

Станом на 26 січня 2016 року відповідач ОСОБА_3 має заборгованість у розмірі 163453,84 доларів США, з яких заборгованість до стягнення становить 120116,32 доларів США, яка складається з наступного: 39277,95 доларів США заборгованість за кредитом; 36377,73 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 6460,64 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 38000,00 доларів США пеня за несвоєчасність виконання за договором (а.с.4-7).

02 лютого 2016 року позивач спрямував відповідачам повідомлення про наявність у них заборгованості у загальному розмірі 163453 доларів США та необхідність її погашення (а.с.17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що взяті на себе зобов`язання перед банком ані позивачка ані відповідачі, які були поручителями у даних правовідносинах не виконали.

Колегія суддів часткового погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно частин 2,3 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час укладення договорів поруки) Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як було встановлено матеріалами справи, 25 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNP0G100000028, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 51600,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 червня 2037 року (а.с.9-11).

25 червня 2007 року на рахунок відповідача ОСОБА_3 перераховано кредит в розмірі 38400,00 доларів США (а.с.12).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNP0G100000028 від 25 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 25 червня 2007 року укладено договір поруки № DNP0G100000028 (а.с.14).

Відповідно до п.7.1. вищезазначеного договору, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 476,72 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення вказаних термінів оплати ( зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося погашення термінів оплати на 120 календарних днів.

Зі змісту розрахунку позивача заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник у квітні 2009 року порушила термін виконання зобов`язання по сплаті щомісячного платежу за кредитним договором за грудень 2008 року на 120 календарних днів. Отже, терміном повернення позичальником кредиту, сплати процентів за користування кредитом та винагороди є 30 квітня 2009 року останній день місяця, в якому відбулося порушення позичальником строку оплати на 120 календарних днів.

У повідомленні від 02.02.2016 року № 30.1.0.0/2 - банку, направленому позичальнику, зазначається, що банк відповідно до статті 1050 ЦК України заявляє вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, процентів, комісії, штрафних санкцій.

На час направлення зазначеного повідомлення строк повернення кредиту в повному обсязі настав відповідно до умов кредитного договору, а саме, 30 квітня 2009 року.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Після того, як згідно з умовами кредитного договору відбулася зміна терміну повернення кредиту, передбаченого кредитним договором, кредитний договір припиняє свою дію з дати, до якої має відбутися дострокове погашення кредиту позичальником. Після припинення дії кредитним договором у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів і пені.

Згідно з пунктом 11 договору поруки він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Умова договору поруки про те, що він діє до повного виконання кредиту за кредитним договору не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає статтям 251, 252 ЦК України, згідно з якими настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно з пунктом 12 договору поруки він припиняється за цим договором після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Впродовж п`ятирічного строку дії договору поруки, що закінчився 30 квітня 2014 року, банк не заявив вимог до поручителя. З вимогою до поручителя банк звернувся 15 квітня 2016 року, тобто з пропуском встановленого у договорі поруки строку, що не було враховано судом першої інстанції.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для покладання відповідальності зі сплати заборгованості на ОСОБА_1 , як поручителя за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_3 не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно до частини першої статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на припинення дії договору поруки, рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги, заявленої до ОСОБА_1 .

У зв`язку із тим, що рішення у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні цієї вимоги, то апеляційний суд вважає, що відсутні підстави покладати на нього компенсацію Банку сплаченого судового збору за подання позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору з ОСОБА_1 скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити акціонерному товариству комерційний банк«ПриватБанк» у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №DNP0G1000000 від 25 червня 2007 року.

В іншій частині заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 24736,72 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи