ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 953/4940/24

провадження № 22-ц/818/887/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави України в особі Харківської обласної Прокуратури, Казначейської служби України

розглянувши в порядку ст. 369ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави України в особі Харківської обласної Прокуратури, Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року, постановлене суддею Зубом Г.А.

в с т а н о в и в:

У червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не взято до уваги, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала через протиправну поведінку іншої особи. Наголошує, що через неправомірні дії слідчих Київського ВП ГУНП в Харківській області він вимушений був неодноразово звертатися до суду з приводу внесення даних до ЄРДР. В подальшому постановою слідчого було закрито кримінальне провадження. Позивач оскаржив вказану постанову, проте вона ухвалою слідчого судді від 26.03.2020, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.05.2020, в задоволенні скарги було відмовлено. Тому, на думку позивача, внаслідок тривалого розслідування кримінального провадження з 2018 року по 2020 рік вказана справа була закрита у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Вказані дії завдали позивачу моральної шкоди, які виявились в порушенні нормальних життєвих зв`язків, вимагали додаткових зусиль для організації його життя, що стало підставою для звернення до суду

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого та прокурора є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи. Судового рішення, яким би встановлювалась протиправність дій або бездіяльність слідчого або прокурора до суду не надано.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 23.03.2018 позивач звернувся до Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ст. 197-1 КК України.

Відомості за вказаною заявою до ЄРДР не внесені, у зв`язку з чим позивач звернувся зі скаргою до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова, яка ухвалою від 04.04.2018 задоволена, та зобов`язано слідчого Київського ВП ГУНП в Харківській області, визначеному у встановленому законом порядку, внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 23.03.2018 (ЖЕО Київського ВП ГУ НП в Харківській області за №9345 від 23.03.2018).

07.06.2018 до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ст. 356 КК України та відкрито кримінальне провадження № 0002480.

Вказане кримінальне провадження перебувало в провадженні слідчої Київського ВП ГУНП в Харківській області Крилової О.В.

01.11.2018 слідчою ОСОБА_3 винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002480 від 07.06.2018 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 та посадових осіб виконавчих органів ХМР складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 197-1, ст. 356 КК України, тобто факту самоправства і самовільного зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю.

Позивач не погодився з вказаною постановою та звернувся зі скаргою до слідчого Київського районного суду м. Харкова, за результатами розгляду якої ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 11.04.2019 скасовано постанову слідчого СВ Київського ВП ГУ НП в Харківській області Крилової О.В. від 01.11.2018 про закриття кримінального провадження № 0002480 від 07.06.2018 за ст. 356, ч.1 ст. 197-1 КК України, та матеріали спрямовано керівнику ХМП №2 для вирішення питання про відновлення досудового розслідування.

23.08.2019 слідчою ОСОБА_3 винесено постанову, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002480 від 07.06.2018 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 та посадових осіб виконавчих органів ХМР складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 197-1, ст. 356 КК України.

Позивач не погодився з вказаною постановою та звернувся зі скаргою до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова, за результатами розгляду якої ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2019 скасовано постанову слідчого СВ Київського ВП ГУ НП в Харківській області Крилової О.В. від 23.08.2019 про закриття кримінального провадження № 0002480 від 07.06.2018, та матеріали спрямовано до Київського ВП ГУНП в Харківській області для продовження досудового розслідування.

14.02.2020 прокурором ХМП №2 Харківської області Лемішко М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002480 від 07.06.2018 за ознаками складу кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ст. 356, ч.1 ст. 197-1 КК України, закрито на підставі п. 10 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, визначених статтею 219 КПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову місцевої прокуратури №2 Харківської області про закриття кримінального провадження.

Звертаючись до суду з позовом, позивач наголошував, що відповідач своїми діями спричинив йому моральну шкоду, яка полягала в постійній необхідності вживати дії щодо розгляду його заяви, внесення її до ЄРДР та в подальшому постійно оскаржувати неправомірні дії слідчих, що змінило його життя.

Згідно зі статтею 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоведено належними та допустимими доказами факт завдання саме йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийняттям неправомірних рішень а саме закриттям кримінального провадження у справі, тому підстав вважати, що позивач має право на компенсацію моральної шкоди, оскільки постановлення такого рішення спричинило негативний вплив на фізичний стан особи не має.

Із вказаними висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей1167,1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії відповідача свідчать про порушення, не визнання або оспорювання охоронюваних законом його цивільних прав та інтересів.

Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказів неправомірності дій посадових осіб Національної поліції України та спричинення у зв`язку з цим позивачеві моральної шкоди матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375ЦПКУкраїни суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова