печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/18461/24-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Київський завод «Радар»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

представник позивача - адвокат Попович В. М.

представник відповідача - адвокат Риженко Л. І.

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» (далі - АТ «Київський завод «Радар») на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 336 867, 96 грн та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що із 03.07.2017 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «Радар», працюючи на посаді начальника ливарного цеху №11.

13.07.2023 року на підставі Наказу №51-К від 05.06.2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що у день звільнення йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період із 01.01.2020 року по 17.07.2023 року, яка складає 336 867, 96 грн, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Витребувано у АТ «Київський завод «Радар» довідку про заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 (а. с. 31).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасника справи (а. с. 32).

На адресу суду повернувся лист з копією ухвали про відкриття провадження, направлений на адресу позивача, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 52-53), на електронну пошту та до електронного кабінету позивача та представника ухвалу доставлено - 30.04.2024 року (а. с. 33, 35).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками - 22.05.2024 року (а. с. 51), на електронну пошту та до електронного кабінету учасника справи ухвалу доставлено - 30.04.2024 року (а. с. 34).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За частиною 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

08.05.2024 року від АТ «Київський завод «Радар» через систему «Електронний суд» надійшла довідка про відсутність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 (а. с. 36-50).

21.06.2024 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 336 867, 96 грн, яка була нарахована ним на власний розсуд без урахування робочих днів та без надання належних доказів. Натомість відповідач надає довідку від 30.05.2024 року, в якій відображена інформація про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01.01.2020 року по 13.07.2023 року, згідно з якої на дату звільнення заборгованість підприємства складала 114 568, 00 грн. Вказує, що відповідачем була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 114 568, 00 грн в повному обсязі шляхом перерахування коштів на банківську картку позивача, що підтверджується платіжною інструкцією №442611 від 11 квітня 2024 року на суму 114 568, 00 грн. Крім того, зазначає, що у період із 01.01.2020 року по 31.01.2022 року було встановлено неповний робочий місяць, а із 01.11.2020 року по 31.01.2022 року оголошено простій, що підтверджується долученими наказами АТ «Київський завод «Радар», однак позивач безпідставно включив у свій розрахунок заборгованості по невиплаченій заробітній платі весь період - всі дні, які були неробочими, а отже заробітна плата за які не нараховувалась (а. с. 54-118).

05.11.2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь (заперечення) на відзив, у якій, зокрема, вказує, що відповідачем при нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не дотримано гарантій забезпечення мінімальної заробітної плати, як встановлено нормами ст. ст. 3-1, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», у відповідності до яких працівнику в будь-якому випадку гарантується нарахування та оплата праці в розмірі не менше однієї мінімальної заробітної плати щомісячно. Якщо вважати, що не оплата праці виникла внаслідок простою виробництва, то відповідачем безпідставно не застосовано ст. 113 КЗпП України, якою передбачено нарахування та оплата простою у розмірі 2/3 окладу працівника. Проте простій оплачувався відповідачем лише у січні 2022 року, і то не в повному обсязі, відпустка без збереження заробітної плати, фактично, є прикриттям простою. Тому на цей період часу має застосовуватись ст. 113 КЗпП України. Також, відповідачем не здійснено ОСОБА_1 в повному обсязі виплату за невикористану щорічну відпустку. Таким чином, за виключенням погашення АТ «Київський завод «Радар» 11.04.2024 року заборгованості по заробітній платі у розмірі 114 568, 00 грн, заборгованість відповідача становить 155 968, 66 грн. Також просить витребувати від АТ «Київський завод «Радар» розрахунок заборгованості та нарахування заробітної плати ОСОБА_1 із зазначенням посадового окладу, з врахуванням оплати за час простою, з врахуванням гарантій оплати мінімальної заробітної плати, необхідності виплати компенсації невикористаної щорічної відпустки. Крім того, у відповіді на відзив позивач уточнив позовні вимоги та просить стягнути із АТ «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 155 968, 66 грн (а. с. 125-139).

12.11.2024 року та 19.11.2024 року від АТ «Київський завод «Радар» через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про продовження процесуального строку на подання заперечень на відповідь на відзив (а. с. 140-148).

26.11.2024 року від АТ «Київський завод «Радар» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що Відповідно до наказів по підприємству у період з січня 2020 року по 31 березня 2022 року встановлено одноденний режим роботи та визначено робочим днем - понеділок, що підтверджує: Наказ-постанова №301від 25.11.2019 року, Наказ-постанова №31від 02.03.2020 року, Наказ-постанова №36 від 16.03.2020 року, Наказ-постанова №39 від 27.03.2020 року, Наказ-постанова №41 від 23.04.2020 року, Наказ-постанова №42 від 08.05.2020 року, Наказ-постанова №47 від 22.05.2020 року, Наказ-постанова №72від 19.06.2020 року, Наказ-постанова №75 від 22.06.2020 року, Наказ-постанова №104 від 28.07.2020 року, Наказ-постанова №124 від 31.08.2020, Наказ-постанова №206 від 15.12.2020 року, Наказ-постанова №60 від 24.03.2021 року, Наказ-постанова №99 від 16.06.2021 року, Наказ-постанова № 132 від 20.09.2021 року, Наказ-постанова №159 від 18.11.2021 року. Згідно табелів обліку використаного робочого часу начальник цеху ОСОБА_1 у період з 01.09.2020 року по 30.09.2020 року, з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 01.06.2020 року по 30.06.2020 року, з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року, з 01.10.2020 року по 31.10.2020 року не виходив на роботу, в зазначений період не було запроваджено простій, а отже заробітна плата не нараховується та не виплачується. Отже, відповідач нараховував та виплачував заробітну плату позивачу. Крім цього, оплата простою за листопад та грудень 2020 року, за січень 2022 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена з дотриманням умов чинного законодавства України. У період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2023 року, з 01.06.2023 року по 18.06.2023 року, з 07.07.2023 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, яка була надана йому на підставі його власних заяв. Оскільки, період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, яка надана йому за його власною заявою не підлягає оплаті та не враховується при розрахунку суми компенсації на щорічну відпустку, тому твердження позивача, що відповідач зобов?язаний нарахувати та оплати позивачу заробітну плату за вказаний період є безпідставним та необґрунтованим. Щодо компенсації невикористаної щорічної відпустки, то в результаті перерахунку днів невикористаної відпустки, за які має бути виплачена компенсація, з врахуванням використаних відпусток у загальній кількості 49 календарних днів, ОСОБА_1 до сплати підлягає компенсація невикористаної відпустки в кількості 127 календарних днів. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Отже, для розрахунку середньоденної заробітної плати для оплати компенсації невикористаної відпустки був взятий період з 01 липня 2022 року по 30 червня 2023 року (12 місяців, що передують місяцю звільнення ОСОБА_1 ). За обраний період нарахування заробітної плати та інших виплат були тільки в червні місяці у сумі 5 268, 85 грн за 10 робочих днів (18 календарних днів). Сума нарахованої компенсації невикористаної відпустки складає: 5 268,85 грн: 18 календарних днів х 127 календарних днів = 37 174, 17 грн, сума належна до сплати після утримання ПДФО 18 % та 1,5 % військового збору становить 29 925, 21 грн, з якої 15 127, 90 грн було сплачено ОСОБА_1 раніше. Таким чином, залишок несплаченої компенсації невикористаної відпустки становить суму 14 797, 31 грн (29 925, 31 грн - 15 127, 90 грн), який було перераховано на рахунок позивача 19.11.2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією №3918 від 19.11.2024 року. Також, в тому числі, на виконання клопотання позивача про витребування доказів надано суду бухгалтерську довідку щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 із зазначенням посадового окладу, відпрацьованих робочих днів, мінімальної заробітної плати на оплаченого простою за період із 01.01.2020 року по 13.07.2023 року, бухгалтерську довідку про нарахування компенсації невикористаної відпустки при звільненні ОСОБА_1 , довідку про розрахунок кількості днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 та табелі робочого часу (а. с. 149-169).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 03.07.2017 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «Радар», працюючи на посаді начальника ливарного цеху №11 (а. с. 6-7).

13.07.2023 року на підставі Наказу №51-К від 05.06.2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 8).

Відповідно до довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату за період із 01.01.2020 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 на дату звільнення заборгованість АТ «Київський завод «Радар» складала 114 568, 00 грн (а. с. 107-108).

11.04.2024 року АТ «Київський завод «Радар» була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 114 568, 00 грн шляхом перерахування коштів на банківську картку ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією №442611 від 11 квітня 2024 року на суму 114 568, 00 грн (а. с. 106).

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості АТ «Київський завод «Радар» за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою та компенсацією невиконаної щорічної відпустки, за виключенням погашення АТ «Київський завод «Радар» 11.04.2024 року заборгованості про заробітній платі у розмірі 114 568, 00 грн, становить 155 968, 66 грн, яку як вважає позивача, відповідач повинен йому сплатити (а. с. 134-136).

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом

Згідно з ч. 4 ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України визначеного, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати (ч. 1 ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці»).

За положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За частиною 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/1 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, позивач в обгрунтування позову посилається на те, що відповідачем було не вірно здійснено розрахунку заборгованості АТ «Київський завод «Радар» за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою та компенсацією невикористаної щорічної відпустки у розмірі 114 568, 00 грн, та який в подальшому було виплачено позивачу, оскільки АТ «Київський завод «Радар» при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 не дотримано гарантій забезпечення мінімальної заробітної плати, як встановлено нормами ст. ст. 3-1, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», у відповідності до яких працівнику в будь-якому випадку гарантується нарахування та оплата праці в розмірі не менше однієї мінімальної заробітної плати щомісячно, а також ст. 113 КЗпП України, якою передбачено нарахування та оплата простою у розмірі 2/3 окладу працівника. Також, відповідачем не здійснено ОСОБА_1 в повному обсязі виплату за невикористані щорічні відпустки. Тому вважає, що загальна сума заборгованості становить 237 706, 66 грн, з яких сплачено 114 568, 00 грн, а отже відповідач повинен ще сплати позивачу 123 138, 66 грн та 32 820, 00 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Відповідач заперечує наявність перед позивачем заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та компенсації невиконаної щорічної відпустки, з огляду на встановлення на підприємстві неповного робочого часу (спеціального режиму роботи), оголошенням простою на підприємстві, а також перебуванні позивача у відпустці без збереження заробітної плати у період із 01.01.2020 року по 16.07.2023 року.

Щодо графіку роботи АТ «Київський завод «Радар» у період із 01.01.2020 року по 31.01.2022 року, судом встановлено наступне.

Згідно зі ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку, як це визначено положеннями ч. 2 ст. 56 КЗпП України.

Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників (ч. 3 ст. 56 КЗпП України).

Правилами ч. 3 ст. 32 КЗпП України закріплено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України).

Таким чином, зміна істотних умов праці, зокрема неповний робочий тиждень, може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва та праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 року у справі №6-2748цс15.

Згідно з вимогами ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року судам роз`яснено, що згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Законодавство не містить вичерпного переліку змін в організації виробництва та праці. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року до змін організації виробництва та праці відноситься раціоналізація робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо.

Організація праці, передбачає об`єктивно необхідні дії роботодавця, спрямовані на належну організацію трудового процесу та виконання працівниками своїх трудових обов`язків, зокрема створення належних та безпечних умов праці, забезпечення працівника всіма необхідними для роботи матеріалами, встановлення режиму відпочинку тощо.

Таким чином, під змінами в організації виробництва та праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу щодо організаційно-господарських, фінансово-економічних заходів, які спрямовані на впровадження нової техніки, вдосконаленням структури підприємства, режиму робочого часу, управлінської діяльності, для підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобіганню банкрутству і масовому звільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі. Ознакою зазначених змін є впровадження їх на всьому підприємстві, установі, організації або більшості його структурних підрозділів.

Так, наказом-постановою №301 від 25.11.2019 року у І кварталі 2020 року встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день: понеділок. Неробочі дні: 06.01.2020, 13.01.2020, 20.01.2020 (а. с. 64).

Наказом-постановою №31 від 02.03.2020 року у II кварталі 2020 року встановлено 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок. Перенесено робочі дні з понеділка на вівторок: 20.04.2020 року на 21.04.2020 року, 11.05.2020 року на 12.05.2020 року, 08.06.2020 року на 09.06.2020 року, 29.06.2020 року на 30.06.2020 року (а. с. 65).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №36 від 16.03.2020 «Про режим роботи Товариства в березні та квітні 2020 року» прийнято на зміну Наказу-постанови №31 від 02.03.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року»: Перенесено робочі дні: 23.03.2020 року на 07.04.2020 року, 30.03.2020 року на 14.04.2020 року (а. с. 66).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №39 від 27.03.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року» прийнято на зміну Наказу-постанови №36 від 16.03.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року»: Перенесено робочі дні: 06.04.2020 року на 19.05.2020 року, 07.04.2020 року на 26.05.2020 року, 13.04.2020 року на 02.06.2020 року, 14.04.2020 року на 16.06.2020 року, 21.04.2020 року на 23.06.2020 року (а. с. 67).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №41 від 23.04.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року» прийнято на зміну Наказу-постанови №39 від 27.03.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року»: Перенесено робочі дні: 27.04.2020 року на 10.06.2020 року, 04.05.2020 року на 24.06.2020 року (а. с. 68).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №42 від 08.05.2020 року Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року» прийнято на зміну Наказу-постанови №41 від 23.04.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року»: Перенесено робочі дні: 12.05.2020 року на 27.05.2020 року, 18.05.2020 року на 03.06.2020 року, 19.05.2020 року на 17.06.2020 року (а. с. 69).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №7 від 22.05.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року» прийнято на зміну Наказу-постанови №42 від 08.05.2020 року «Про режим роботи Товариства у ІІ кварталі 2020 року»: Перенесено робочі дні: 25.05.2020 року на 25.06.2020 року, 26.05.2020 року на 26.06.2020 року, 27.05.2020 року, 01.06.2020 року, 02.06.2020 року, 03.06.2020 року, 09.06.2020 року, 10.06.2020 року, 15.06.2020 року, 16.06.2020 року, 17.06.2020 року, 22.06.2020 року перенесено на ІІ півріччя 2020 року (а. с. 70).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №72 від 19.06.2020 року «Про режим роботи Товариства у II-III кварталах 2020 року (на зміну Наказу-постанови №47 від 22.05.2020 року) перенесено робочі дні: 27.05.2020 року на 04.08.2020 року, 01.06.2020 року на 05.08.2020 року, 02.06.2020 року на 11.08.2020 року, 03.06.2020 року на 12.08.2020 року, 09.06.2020 року на 18.08.2020 року, 10.06.2020 року на 19.08.2020 року, 15.06.2020 року на 25.08.2020 року, 16.06.2020 року на 26.08.2020 року, 17.06.2020 року на 01.09.2020 року, 22.06.2020 року на 02.09.2020 року, 23.06.2020 року на 08.09.2020 року, 24.06.2020 року на 09.09.2020 року, 25.06.2020 року на 15.09.2020 року, 26.06.2020 року на 16.09.2020 року, 30.06.2020 року на 22.09.2020 року, 06.07.2020 року на 23.09.2020 року, 13.07.2020 року на 24.09.2020 року, 20.07.2020 року на 29.09.2020 року, 27.07.2020 року на 30.09.2020 року (а. с. 71).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №75 від 22.06.2020 року встановлено у ІІІ кварталі 2020 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок (а. с. 72).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №104 від 28.07.2020 року змінено режим роботи у ІІІ кварталі 2020 року (на зміну наказу-постанови №72 від 19.06.2020 року) Перенесено робочі дні: 03.08.2020 року, 04.08.2020 року, 05.08.2020 року, 10.08.2020 року, 11.08.2020 року, 12.08.2020 року, 17.08.2020 року, 18.08.2020 року, 19.08.2020 року, 25.08.2020 року, 26.08.2020 року, 31.08.2020 року на IV квартал 2020 року (а. с. 73).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №124 від 31.08.2020 року змінено режим роботи у ІІІ кварталі 2020 року (на зміну наказу-постанови №72 від 19.06.2020 року) Перенесено робочі дні: 01.09.2020 року, 02.09.2020 року, 07.09.2020 року, 08.09.2020 року, 09.09.2020 року, 14.09.2020 року, 15.09.2020 року, 16.09.2020 року, 21.09.2020 року, 22.09.2020 року, 23.09.2020 року, 24.09.2020 року, 28.09.2020 року, 29.09.2020 року, 30.09.2020 року на IV квартал 2020 року (а. с. 74).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №60 від 24.03.2021 року встановлено у ІІ кварталі 2021 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок (а. с. 75).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №99 від 16.06.2021 року встановлено у ІІІ кварталі 2021 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок (а. с. 76).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №32 від 20.09.2021 року встановлено у ІV кварталі 2021 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок (а. с. 77).

Наказом-постановою АТ «Київський завод «Радар» №159 від 18.11.2021 року встановлено у І кварталі 2022 року 1 (денний) режим роботи. Робочий день - понеділок (а. с. 78).

Таким чином, зазначеними вище наказами-постановами було встановлено АТ «Київський завод «Радар» неповний робочий місяць.

Прийняттям Наказів-постанов АТ «Київський завод «Радар» було змінено істотні умови праці.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження непогодження ОСОБА_1 на продовження роботи в нових умовах, у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Також, суду не надано жодних доказів оскарження даних наказів-постанов позивачем, а отже суд вважає їх чинними.

Крім того, згідно табелів обліку використаного робочого часу начальник цеху ОСОБА_1 у період з 01.09.2020 року по 30.09.2020 року, з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року, з 01.06.2020 року по 30.06.2020 року, з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року, з 01.10.2020 року по 31.10.2020 року не виходив на роботу (а. с. 154-158).

Таким чином, суд приходить до висновку, що за період із січня 2020 року по січень 2022 року ОСОБА_1 оплата праці проводилася пропорційно відпрацьованому часу, що відповідає вимогам ст. 56 КЗпП України.

Також, матеріали справи свідчать про те, що відповідач вів достовірний облік виконуваної позивачем роботи, що підтверджується табелем обліку робочого часу ОСОБА_1 , заробітна плата у період дії режиму неповного робочого дня нараховувалася та виплачувалася позивачеві пропорційно фактично відпрацьованого часу, підтверджується бухгалтерською довідкою (а. с. 162-163).

Щодо оголошення простою АТ «Київський завод «Радар» у період із 01.11.2020 року по 31.01.2022 року, суд зазначає наступне.

Так, у зв`язку з недостатнім завантаженням виробництва через відсутність замовлень Міністерства оборони України, що в свою чергу унеможливлює оплату в повному обсязі енергоресурсів, а також відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року №956, з метою забезпечення охорони праці і здоров?я працівників, запобігання поширенню «COVID-1» на АТ «Київський завод «Радар» з 01.11.2020 року по 31.01.2022 року було оголошено простій, що підтверджується Наказом №175а від 29.10.2020 року, яким оголошено простій у період з 01.11.2020 року по 31.12.2020 року (а. с. 80), Наказом-постановою № 206 від 15.12.2020 року, яким оголошено простій у період з 01.01.2021 року по 31.01.2021 року (а. с. 79), Наказом №14 від 01.02.2021 року, яким оголошено простій у період з 08.02.2021 по 28.02.2021 року (а. с. 81), Наказом №35 від 24.02.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.03.2021 року по 31.03.2021 року (а. с. 82), Наказом №63 від 29.03.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.04.2021 року по 30.04.2021 року (а. с. 83), Наказом №77 від 26.04.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.05.2021 року по 31.05.2021 року (а. с. 84), Наказом №90 від 25.05.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.06.2021 року по 30.06.2021 року (а. с. 85), Наказом №110 від 26.07.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.08.2021 року по 30.11.2021 року (а. с. 86), Наказом №151 від 12.11.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 року (а. с. 87), Наказом №161 від 18.11.2021 року, яким оголошено простій у період з 01.01.2022 року по 31.01.2022 року (а. с. 88).

Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

За правилами ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) роботодавець може здійснювати працівникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.

Як вбачається із бухгалтерської довідки №131 від 18.11.2024 року (а. с. 162-163) ОСОБА_1 також здійснювалась оплата простою за листопад 2020 року у розмірі 4 776, 70 грн (2/3 посадового окладу 8 900, 00 грн з утриманням податків), грудень 2020 року у розмірі 4 281, 99 грн (2/3 посадового окладу 8 900, 00 грн з утриманням податків), січень 2022 року за 4 робочих дні простою, що спростовує твердження позивача про порушення відповідачем ст. 113 КЗпП України про оплату праці за час простою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оплата простою за листопад та грудень 2020 року, за січень 2022 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена з дотриманням умов чинного законодавства України.

Також, встановлено, що у 24 лютого 2022 року по 31 травня 2023 року, з 01.06.2023 року по 18.06.2023 року, з 07.07.2023 року по 13.07.2023 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, яка була надана йому на підставі його власних заяв (а. с. 89-102).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану надання працівнику будь-якого виду відпустки (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки у зв`язку з усиновленням дитини) понад щорічну основну відпустку, передбачену абзацом першим цієї частини, за рішенням роботодавця може здійснюватися без збереження заробітної плати. Надання невикористаних днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. За рішенням роботодавця невикористані дні такої відпустки можуть надаватися без збереження заробітної плати.

Таким чином, період перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, яка надана йому за його власною заявою не підлягає оплаті та не враховується при розрахунку суми компенсації на щорічну відпустку, тому твердження позивача, що відповідач зобов?язаний нарахувати та оплати позивачу заробітну плату за вказаний період є безпідставним та необґрунтованим.

Щодо компенсації невикористаної щорічної відпустки, то відповідно до довідки №89 від 18.11.2024 року (а. с. 164) кількість днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 складає 127 календарних днів.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Сума нарахованої АТ «Київський завод «Радар» компенсації невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає 37 174, 17 грн, що підтверджується бухгалтерською довідкою №130 від 18.11.2024 року (а. с. 161), сума належна до сплати після утримання ПДФО 18 % та 1, 5 % військового збору становить 29 925, 21 грн, з якої 15 127, 90 грн було сплачено ОСОБА_1 11.04.2024 року (а. с. 106-109), та 14 797, 31 грн було перераховано на рахунок позивача 19.11.2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією №3918 від 19.11.2024 року (а. с. 165).

Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку у АТ «Київський завод «Радар» перед ОСОБА_1 на час розгляду справи відсутня, що свідчить про безпідставність заявлених вимог.

Доводи позивача, що відповідач повинен доплатити позивачу 123 138, 66 грн та 32 820, 00 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки здійснив невірний розрахунок, спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, суд не аналізує період затримки у виплаті належних позивачу коштів, оскільки стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку не є предметом розгляду даної справи.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 32, 34, 36, 47, 56, 97, 103, 113, 115, 116, 233 КЗпП України, ст. ст. 2, 3-1, 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості по заробітній платі - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Київський завод «Радар», адреса: вул. Предславинська, 35, м. Київ, 03150, .

Суддя Г.О. Матійчук