КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/17068/24-ц

номер провадження: 22-ц/824/5780/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської Анастасії Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року та на додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2024 року, у складі судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ об`єкта спільної часткової власності в натурі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ об`єкта спільної часткової власності в натурі.

Позовна заява мотивована тим, шо 07 травня 2009 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 297,40 кв.м. Також згідно договору купівлі-продажу від 03 травня 2010 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ) придбала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зазначав, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 2011 по 2018 рік. Після розірвання шлюбу через непорозуміння і складі стосунки ОСОБА_2 , будучи власником 1/2 частки спірної квартири, змушений був орендувати інше житло для власного проживання.

Вказував, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох окремих квартир АДРЕСА_1 , які у 2008 році були об`єднані в одну. Кожна із квартир є окремими ізольованими трикімнатними квартирами з окремим ізольованим інженерним підведенням до квартир і розведенням по квартирах сантехнічного, опалювального, електричного та іншого обладнання.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи поділ об`єкта нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , не порушуючи при цьому право кожного із співвласників на його частку, та з виділенням кожному співвласнику по 1/2 частки окремого ізольованого, індивідуально визначеного об`єкта нерухомого майна з окремим виходом та системами життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, каналізація, електрозабезпечення тощо), вбачається технічно можливим, при умові проведення повного демонтажу інженерних систем водопостачання, опалення, електропостачання та подальшого їх (систем опалення, водопостачання, електропостачання тощо) монтування у кожній квартирі роздільно. Для відокремлення частин квартири АДРЕСА_1 (по 1/2) необхідно провести демонтажні та будівельно-монтажні роботи: демонтувати існуючий дверний отвір; влаштувати дверний отвір у квартиру АДРЕСА_1 ; влаштувати дверний отвір у квартиру АДРЕСА_1 ; встановити перегородку між квартирами у приміщенні № 1, коридор у приміщенні АДРЕСА_6 , обладнати кухню для квартири АДРЕСА_1 . Зазначені роботи не потребують втручання у загальнобудинкові конструкції.

Позивач вважав, що наведені обставини і докази є достатніми для того, щоб провести конструктивні зміни з метою облаштування двох окремих ізольованих квартир АДРЕСА_1 і АДРЕСА_1 , як було до їх об`єднання та провести поділ зазначеного майна в натурі відповідно до ідеальних часток кожного із співвласників.

Виходячи з порядку користування квартирою, який існує і склався між сторонами, в порядку поділу майна вважав за можливе у власність позивача виділити приміщення квартири АДРЕСА_1 , а у власність відповідачки приміщення квартири АДРЕСА_1 . При цьому вважає, що право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 підлягає припиненню.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив поділити в натурі квартиру АДРЕСА_1 таким чином:

виділити позивачу у власність 1/2 частину зазначеної квартири відповідно до варіанту поділу (таблиця 2) висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 34-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року, а саме: приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору №1 площею 28,3 кв.м, пральню №2 площею 6,2 кв.м, кухню №3 площею 29,8 кв.м, житлову кімнату № 4 площею 37,7 кв.м, гардеробну №5 площею 4,6 кв.м, житлову кімнату № 6 площею 18,0 кв.м, житлову кімнату № 7 площею 17,5 кв.м, ванну №8 площею 5,2 кв.м, 1/2 частку балконів площею 1,4 кв.м;

виділити відповідачці у власність 1/2 частину зазначеної квартири відповідно до варіанту поділу (таблиця 2) висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 24-14/СЕСО від 16 лютого 2024 року, а саме: приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору № 1 площею 20,9 кв.м, вбиральню № 9 площею 4,0 кв.м, житлову кімнату № 10 площею 19,0 кв.м, кладову № 11 площею 0,9 кв.м, житлову кімнату № 12 площею 18,6 кв.м, коридор № 13 площею 5,4 кв.м, житлову кімнату №14 площею 39,1 кв.м, гардеробну № 15 площею 4,9 кв.м, гардеробну № 16 площею 19,6 кв.м, ванну № 17 площею 14,9 кв.м, 1/2 частку балконів площею 1,4 кв.м.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поділено в натурі квартиру АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а саме: приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору №1 площею 28,3 кв.м, пральню №2 площею 6,2 кв.м, кухню №3 площею 29,8 кв.м, житлову кімнату №4 площею 37,7 кв.м, гардеробну №5 площею 4,6 кв.м, житлову кімнату №6 площею 18,0 кв.м, житлову кімнату №7 площею 17,5 кв.м, ванну №8 площею 5,2 кв.м, 1/2 частину балконів площею 1,4 кв.м.

Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а саме: приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору №1 площею 20,9 кв.м, вбиральню №9 площею 4,0 кв.м, житлову кімнату №10 площею 19,0 кв.м, кладову №11 площею 0,9 кв.м, житлову кімнату №12 площею 18,6 кв.м, коридор №13 площею 5,4 кв.м, житлову кімнату №14 площею 39,1 кв.м, гардеробну №15 площею 4,9 кв.м, гардеробну №16 площею 19,6 кв.м, ванну №17 площею 14,9 кв.м, 1/2 частку балконів площею 1,4 кв.м.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в розмірі 15 140 грн 00 коп., а також витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 20 000 грн 00 коп.

13 листопада 2024 року від представника позивача - адвоката Журавель В.І. до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій остання просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн 00 коп., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 140 грн 00 коп., судові витрати зі сплати будівельно-технічної експертизи у розмірі 20 000 грн 00 коп.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначила, що під час ухвалення рішення у справі не було вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме, не вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Міньковська А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 30 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про зупинення провадження у зв`язку з тим, що між сторонами розглядалась справа про поділ майна подружжя, в тому числі, квартири, яка є предметом даного спору. Однак, незважаючи на наявність відкритого касаційного провадження у справі № 757/58282/21, суд безпідставно відхилив клопотання відповідачки та продовжив розгляд справи, чим порушив ст.251 ЦПК України.

Крім того, на стадії підготовчого розгляду справи відповідачка неодноразово зверталась із обґрунтованими клопотаннями про надання додаткового строку на надання доказів та подачу відзиву, проте суд першої інстанції залишив без уваги такі клопотання та ухвалою від 04 вересня 2024 року закінчив підготовче провадження та призначив справу до розгляду, чим порушив права відповідачки, гарантовані ст.178 ЦПК України. У зв`язку із підставами, які не залежали від волевиявлення відповідачки та були зазначені нею у клопотаннях, ОСОБА_1 не мала можливості вчасно подати відзив на позовну заяву та викласти заперечення щодо обставин, зазначених позивачем. Проте суд не надав належної правової оцінки даним обставинам та розглянув справу за наявними матеріалами.

Вказує, що судом не було з`ясовано всі питання, передбачені ч.2 ст.197 ЦПК України, оскільки сторона відповідачки з поважних причин не була присутня ні на одному судовому засіданні та з поважних причин не подала відзив на позовну заяву.

Вважає, що суд не звернув увагу на те, що поділ спірної квартири, згідно ідеальних часток співвласників за критерієм наявності, видів і технічних характеристик інженерних систем та обладнання в квартирі вбачається можливим, але ж з проведенням повного демонтажу інженерних систем водопостачання, опалення, електропостачання та подальшого їх монтування у кожній квартирі роздільно. Оскільки квартира має виконаний ремонт преміум класу «люкс», а саме дизайнерський ремонт із застосуванням високоякісних будівельних матеріалів і конструкцій, то приблизну вартість ремонтних робіт преміум-класу з врахуванням вартості металів експерт вказав на рівні 500-650 доларів США за 1 кв.м та розрахував приблизну вартість робіт у межах суми 5 642 927 грн 08 коп. до 7 335 805 грн 20 коп., виходячи з загальної площі квартири 297,4 кв.м. При цьому, ремонтно-будівельні роботи фактично мають проводитись не у всій квартирі, а тільки в тій частині, яка необхідна для фактичного поділу на два окремих самостійних незалежних об`єкта нерухомого майна.

Звертає увагу на те, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. У даному випадку судом першої інстанції було зроблено висновки щодо можливості поділу спільного майна на підставі висновку судового експерта Контимирової В.В. № 24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року. Проте висновок експерта не містить обґрунтування необхідності втручання в несучі конструкції/системи загального користування, оскільки позивач не ставив перед експертом такого питання. Перед експертом не ставилось питання, чи є можливим функціонування квартири відповідачки як окремого об`єкту із самостійним окремим виходом та окремою системою життєзабезпечення. І саме вказана обставина заважає розглянути спір по суті. Незважаючи на те, що позивачем та експертом запропоновано поділ квартири в рівних частинах відповідно до фактичної площі майна, функціональне призначення кожної окремої квартири буде значно відрізнятись. Наприклад, як вбачається з плану квартири, у спільній квартирі наявна лише одна кухня, яка відповідно до висновку експерта та рішення суду переходить у власність позивача, в той час як відповідачка отримає гардеробну, що не можна вважати рівноцінним поділом. Крім того, з висновку експерта зрозуміло, що всі системи життєзабезпечення знаходяться в тій частині квартири, яку передано на користь позивача. Проте, текст оскаржуваного рішення не містить спосіб його виконання.

Таким чином, вважає, що в оскаржуваному рішенні суду не відображено спосіб його виконання та не зазначено порядок здійснення поділу майна, алгоритм, необхідних дій для забезпечення належного функціонування окремих квартир після поділу майна, а також не вказано особу, на яку покладаються витрати на реконструкцію об`єкту.

Щодо підстав для скасування додаткового рішення. На думку представника відповідачки, по-перше, оскільки додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення, воно також підлягає скасуванню. По-друге, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вочевидь, позовна заява, яка складається з 10 сторінок, містить опис викладених у висновку експерта обставин, не передбачає дослідження судової практики у подібних правовідносинах та є єдиним процесуальним документом по суті, складеним представником позивача. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності і участі в справі не приймала, а тому правнича допомога в даній справі не може оцінюватись у 30 000 грн 00 коп. Таким чином, вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Журавель В.І. вказує, що, відмовляючи у зупиненні провадження у справі, суд першої інстанції застосував релевантну практику Верховного Суду та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідачки про зупинення провадження у справі згідно з п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України. Щодо неподання Кальцевою Л.І. відзиву, то вказує, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року про відкриття провадження у даній справі призначено підготовче засідання на 20 травня 2024 року та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали, на подання відзиву на позовну заяву. Дану ухвалу та копію позовної заяви представник ОСОБА_1 отримала в день її постановлення 22 квітня 2024 року в електронному кабінеті. Після отримання ухвали про відкриття провадження у справі останнім днем подання відзиву було 07 травня 2024 року. Проте, ні у встановлений судом строк до 07 травня 2024 року, ні у поданому адвокатом Міньковською А.В. у клопотанні про відкладення розгляду справи від 20 травня 2024 року, ні у клопотанні про продовження строку на подання доказів від 29 травня 2024 року, ні у клопотанні про зупинення провадження у справі від 30 травня 2024 року, ні у клопотанні про відкладення розгляду справи від 12 серпня 2024 року, ні у клопотанні про відкладення розгляду справи від 04 вересня 2024 року, ні у подальшому до моменту ухвалення судом рішення по суті спору, адвокат Міньковська А.В. відзив на позов не подала. Тобто, нею було подано 5 клопотань про відкладення розгляду справи, які судом щоразу задовольнялись. Неявка відповідачки в усі шість судових засідань протягом семи місяців не може визнаватись поважною причиною для неподання відзиву. Інших причин, які б могли бути визнані судом поважними адвокат Міньковська А.В. не зазначала. Проте, ОСОБА_1 майже протягом семи місяців так і не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву, не подала свого висновку експерта у даній справі та не виклала свої заперечення щодо обставин справи. На думку представника позивача, вищенаведене свідчить не про порушення судом права відповідача на подання відзиву, а про порушення, зловживання і неконгруентні дії з боку адвоката Міньковської А.В. Вважає, що відсутність у матеріалах справи технічних висновків про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної небезпеки тощо не перешкоджає суду ухвалити рішення по суті спору, якщо наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи. Наголошує, що технічний план квартири також свідчить про те, що обидві квартири є дзеркальним відображенням одна одної. Тобто наведене свідчить про те, що кожна з квартир АДРЕСА_1 є ідентичними окремими ізольованими трикімнатними квартирами з окремим ізольованим інженерним підведенням до квартир і розведенням по квартирах сантехнічного, опалювального, електричного та іншого обладнання. Тому доводи скаржника про технічні труднощі поділу цієї квартири в натурі є необґрунтованими. Також вважає що суд першої інстанції правильно вирішив питання про розподіл судових витрат. З урахуванням наведеного, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спірної квартири в натурі як об`єкта спільної часткової власності, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до наявного у справі висновку судового експерта за результатами проведеного дослідження технічно можливо поділити в натурі спірну квартиру сторін у справі із виділенням двох відокремлених ізольованих квартир з самостійними виходами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 .

18 грудня 2018 року рішенням Печерського районного суду міста Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

20 червня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» (далі - ТОВ Фірма «Т.М.М.» (підприємство), ОСОБА_2 (новий інвестор) та ОСОБА_4 (інвестор) укладено договір заміни сторони і передачі прав та обов`язків за інвестиційним договором №114-12-Зв від 01 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та ОСОБА_4 . За умовами укладеного договору інвестор передає, а новий інвестор приймає на себе права і обов`язки першого та становиться стороною за інвестиційним договором №114-12-Зв від 01 грудня 2005 року.

Також 20 червня 2008 року між ТОВ Фірма «Т.М.М.» (підприємство), ОСОБА_2 (новий інвестор) та ОСОБА_4 (інвестор) укладено договір заміни сторони і передачі прав та обов`язків за інвестиційним договором №115-12-Зв від 01 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та ОСОБА_4 . За умовами укладеного договору інвестор передає, а новий інвестор приймає на себе права і обов`язки першого та становиться стороною за інвестиційним договором №115-12-Зв від 01 грудня 2005 року.

Згідно з пунктами 1.1.2 та 2.2 інвестиційного договору № 114-12-3в будівництва житлового будинку від 01 грудня 2005 року, його предметом є інвестування в будівництво трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 150 кв.м, на 14 поверсі секція Б.

У відповідності до додатку №2 до цього інвестиційного договору, який містить перелік будівельних робіт, виконаних у квартирах житлово-офісного комплексу по АДРЕСА_9 у розділі №2. Роботи по інженерному устаткуванню, вказано, що сантехнічне, електричне розведення, устаткування засобів опалення виконується у житлових кімнатах, в двох санвузлах та кухні.

Згідно з пунктами 1.1.2 та 2.2 інвестиційного договору № 115-12-3в будівництва жилого будинку від 01 грудня 2005 року, його предметом є інвестування в будівництво трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 151,68 кв.м, на 14 поверсі секції Б.

У відповідності до додатку № 2 до цього інвестиційного договору, який містить перелік будівельних робіт, виконаних у квартирах житлово-офісного комплексу на АДРЕСА_9 у розділі № 2. Роботи по інженерному устаткуванню, вказано, що сантехнічне, електричне розведення, устаткування засобів опалення виконується у житлових кімнатах, в двох санвузлах та кухні.

У справі встановлено та не заперечується сторонами, що кожна із квартир АДРЕСА_1 є ідентичними окремими ізольованими трикімнатними квартирами, з окремим ізольованим інженерним підведенням до квартир і розведенням по квартирах сантехнічного, опалювального, електричного та іншого обладнання.

З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2008 року між ТОВ Фірма «Т.М.М.», ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено угоду про об`єднання квартир у будинку АДРЕСА_9 , які є предметом інвестиційних договорів № 114-12-3в від 01 грудня 2005 року та № 115-12-3в від 01 грудня 2005 року.

За умовами даної угоди її сторони дійшли згоди об`єднати проінвестовані квартири АДРЕСА_1 і АДРЕСА_1 в одне приміщення № НОМЕР_2 , загальною площею 296,97 кв.м, згідно затвердженому проекту.

На підставі акта приймання-передачі об`єкта інвестування (квартири) від 19 грудня 2008 року ТОВ Фірма «Т.М.М.» передала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Квартира після фактичних обмірів БТІ складається з шести кімнат, жилою площею 149,9 кв.м, загальною площею 297,4 кв.м.

Згідно технічного паспорта квартира складається з наступних приміщень: 1) коридор 49, кв.м; 2) пральня площею 6,2 кв.м; 3) кухня площею 29,8 кв.м; 4) житлова кімната площею 37,7 кв.м; 5) гардеробна площею 4,6 кв.м; 6) житлова кімната площею 18,0 кв.м.

Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 21 квітня 2009 року № 616-С/КІ отримав свідоцтво про право приватної власності НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 297,40 кв.м.

Згідно з договором купівлі-продажу від 03 травня 2010 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ) придбала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що 1/2 частина відчуженої квартири складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 148,7 кв.м, житловою площею 74,95 кв.м.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 365657890 від 13 лютого 2024 року власниками вищезазначеної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, розмір частки кожного становить по 1/2.

Висновки експертизи є одним з засобів доказування (п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України).

Частиною 5 ст.106 ЦПК України встановлено, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Згідно зі ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, згідно з висновком експерта №24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року, складеним сертифікованим у встановленому законом порядку експертом товариства з обмеженою відповідальністю «БМВС-ЕКСПЕРТ» Кантемировою В.В. за результатами проведення будівельно-технічної експертизи поділ об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що вказана квартира є результатом перепланування (злиття) двох квартир, тобто при проектуванні та будівництві були передбачені дві квартири та два виходи/входи.

Цей висновок експерта №24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року виготовлений за заявою ОСОБА_2 від 02 лютого 2024 року про проведення будівельно-технічної експертизи з метою подання висновку до Печерського районного суду міста Києва як письмового доказу про поділ об`єкта спільної часткової власності в натурі у відповідності до ст.106 ЦПК України.

Відповідно до вказаного висновку судового експерта було встановлено, що за результатами проведеного дослідження технічно можливо поділити в натурі квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 297,4 кв.м, між співвласниками відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності за їх фактичним користуванням в окремі об`єкти (одиницю) нерухомого майна, а саме: ОСОБА_2 виділити у власність 1/2 частину зазначеної квартири відповідно до варіанту поділу (таблиця 2) висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 34-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року, а саме, приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору № 1 площею 28,3 кв.м, пральню № 2 площею 6,2 кв.м, кухню № 3 площею 29,8 кв.м, житлову кімнату №4 площею 37,7 кв.м, гардеробну № 5 площею 4,6 кв.м, житлову кімнату № 6 площею 18,0 кв.м, житлову кімнату № 7 площею 17,5 кв.м, ванну № 8 площею 5,2 кв.м, 1/2 частку балконів площею 1,4 кв.м.

ОСОБА_1 виділити у власність 1/2 частину зазначеної квартири відповідно до варіанту поділу (таблиця 2) висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 24-14/СЕСО від 16 лютого 2024 року, а саме, приміщення квартири АДРЕСА_1 : 1/2 частину коридору № 1 площею 20,9 кв.м, вбиральню № 9 площею 4,0 кв.м, житлову кімнату № 10 площею 19,0 кв.м, кладову № 11 площею 0,9 кв.м, житлову кімнату № 12 площею 18,6 кв.м, коридор № 13 площею 5,4 кв.м, житлову кімнату № 14 площею 39,1 кв.м, гардеробну № 15 площею 4,9 кв.м, гардеробну № 16 площею 19,6 кв.м, ванну № 17 площею 14,9 кв.м, 1/2 частку балконів площею 1,4 кв.м.

У вказаному висновку судовим експертом встановлено, що не порушуючи, при цьому, право кожного із співвласників на його частку, та з виділенням кожному співвласнику по 1/2 частці окремого ізольованого, індивідуально визначеного об`єкта нерухомого майна з окремим виходом та системами життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, каналізація, електрозабезпечення тощо), вбачається технічно можливим, при умові проведення повного демонтажу інженерних систем водопостачання, опалення, електропостачання та подальшого їх (систем опалення, водопостачання, електропостачання тощо) та монтування їх у кожній квартирі роздільно.

Для відокремлення частин квартири АДРЕСА_1 (по 1/2 частині) необхідно провести демонтажні та будівельно-монтажні роботи: демонтувати існуючий дверний отвір, влаштувати дверний отвір у квартиру АДРЕСА_11 , влаштувати дверний отвір у квартиру АДРЕСА_1 , встановити перегородку між квартирами у приміщенні № 1 - коридор, у приміщенні 19, обладнати кухню для квартири АДРЕСА_1 .

Зазначені демонтажні та будівельно-монтажні роботи не потребують втручання у загально будинкові конструкції.

Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Отже, при поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.

При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

Указане вчиняється незалежно від пред`явлення ним позову з подальшим розподілом судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється».

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11 (провадження № 61-17672св18).

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на висновок судового експерта № 24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року, відповідно до якого для здійснення запропонованого варіанту розподілу квартири необхідно проведення повного демонтажу інженерних систем водопостачання, опалення, електропостачання та подальшого їх (систем опалення, водопостачання, електропостачання тощо) та монтування їх у кожній квартирі роздільно.

Судовим експертом запропоновано вказаний вище варіант поділу вищевказаної квартири відповідно до ідеальних часток співвласників.

У той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції, стороною відповідачки в ході розгляду справи не було запропоновано інших варіантів поділу майна, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З урахуванням наведеного, та з огляду на завдання цивільного судочинства, які полягають ефективному та реальному вирішенні спорів, колегія суддів вважає, що в межах заявлених позовних вимог та встановлених у цій справі обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ об`єкта спільної часткової власності в натурі, квартири АДРЕСА_1 відповідно до наявного у справі висновку судового експерта.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що 30 травня 2024 року ОСОБА_1 зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у зв`язку з тим, що між сторонами розглядалась справа про поділ майна подружжя, в тому числі, квартири, яка є предметом даного спору, однак незважаючи на наявність відкритого касаційного провадження у справі № 757/58282/21, суд першої інстанції безпідставно відхилив дане клопотання, чим порушив ст. 251 ЦПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з ч.2 ст. 273 ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 757/58282/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року у справі 757/58282/21-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Здійснено поділ спільного майна: визнано право приватної власності ОСОБА_1 на легковий автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель ML 250 CDI 4 МАТІС, державний номерний знак НОМЕР_4 , 2013 року випуску, вартістю 887 500,00 грн; визнано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, кадастровий номер :04:043:0229, за адресою: АДРЕСА_12 ; визнано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, кадастровий номер :04:043:0230, за адресою: АДРЕСА_13 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості часток майна у розмірі 184 149 грн 82 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 12 405 грн 00 коп. Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 179 940 грн 92 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року залишено без змін.

Таким чином, станом на 30 травня 2024 року, тобто на дату звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі, остаточне судове рішення у справі № 757/58282/21 вже набрало законної сили у порядку ч.2 ст. 273 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року відкрито провадження у справі № 757/58282/21, зупинено виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації різниці вартості часток майна у розмірі 184 149 грн 82 коп. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 12 405 грн 00 коп. до закінчення касаційного провадження. Зупинено дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року в частині визнання права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, кадастровий номер :04:043:0229, за адресою: АДРЕСА_12 та на земельну ділянку, загальною площею 0,06 га, кадастровий номер :04:043:0230, за адресою: АДРЕСА_13 до закінчення касаційного провадження.

Відкриття касаційного провадження та зупинення виконання рішення суду не впливає на момент набрання законної сили судовим рішенням у порядку ч.2 ст. 273 ЦПК України.

Крім того, Верховний Суд своєю ухвалою від 30 травня 2024 року зупинив дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 січня 2023 року лише в частині визнання права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки, що не стосується предмету спору у дані справі.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав для зупинення провадження у даній справі до закінчення відкритого касаційного провадження у справі № 757/58282/21.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, оскільки сторона відповідачки з поважних причин не була присутня ні на одному судовому засіданні та з поважних причин не подала відзив на позовну заяву, колегія суддів вважає, що ці обставини не можуть бути підставо для скасування рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Так, зі справи видно, що ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року та копію позовної заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Міньковська А.В. отримала в день її постановлення 22 квітня 2024 року в електронному кабінеті. Після отримання ухвали про відкриття провадження у справі останнім днем подання відзиву було 07 травня 2024 року.

Проте, ні у встановлений судом строк до 07 травня 2024 року, ні у подальшому до моменту ухвалення судом рішення по суті спору, відповідачка ОСОБА_1 чи її представник - адвокат Міньковська А.В. відзив на позов не подали. Водночас, адвокатом Міньковською А.В. було подано п`ять клопотань про відкладення розгляду справи, які судом були задоволені (а.с. 96, 112, т. 1; а.с.98-99, 101-104, 128-130, т.2).

Колегія суддів вважає, що неявка відповідачки в шість судових засідань протягом семи місяців не є поважною причиною для неподання відзиву на позовну заяву.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходила свого вирішення більше ніж пів року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

Відтак, ураховуючи конкретні обставини даної справи, колегія суддів вважає, що ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору без отримання відзиву на позов від відповідачки не є порушенням вимог процесуального права чи прав відповідачки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у матеріалах справи відсутні технічні висновки про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної небезпеки, що унеможливлює поділ квартири, апеляційний суд відхиляє, виходячи з такого.

У висновку судового експерта Контимирової В.В. № 24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року вказано, що для здійснення розподілу квартири необхідно проведення повного демонтажу інженерних систем водопостачання, опалення, електропостачання та подальшого їх (систем опалення, водопостачання, електропостачання тощо) та монтування їх у кожній квартирі роздільно. Цим висновком судового експерта не передбачено втручання в несучі конструкції будівель.

При цьому облаштування, у тому числі, інженерних мереж виконується

по відповідній проектно-технічній документації, розроблення якої не відноситься

до завдань судової будівельно-технічної експертизи, а підлягає розробленню проектними сертифікованими організаціями в процесі робіт (див. постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року, справа № 681/779/22 (провадження № 61-5263 св 24)).

Отримання сторонами дозвільних документів на перепланування будинку, переобладнання будинкових мереж та комунікацій, є питанням способу та порядку виконання судового рішення, а не обов`язковою умовою для поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року, справа № 205/7623/16-ц (провадження № 61-5145св19)).

Тому з огляду на зміст висновку судового експерта № 24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року та предмет спору у даній справі, колегія суддів вважає, що відсутність у справі технічних висновків від спеціалізованих організацій, не є перешкодою для поділу об`єкта спільної сумісної власності в натурі між співвласниками.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів, однак таких дозволів не отримано, то ці доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції з таких підстав.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (стаття 152 ЖК УРСР).

Таке роз`яснення Пленуму Верховного Суду України кореспондувалось із вимогами ст.152 ЖК УРСР, у редакції до 12 лютого 2015 року.

Однак, відповідно до вимог статті 152 ЖК УРСР, зі змінами, внесеними Законом України від 12 лютого 2015 року № 191-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)», виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

У висновку судового експерта № 24-13/СЕСО від 16 лютого 2024 року не вказано, що для здійснення розподілу квартири необхідно втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. Перепланування передбачається лише в межах спірної квартири АДРЕСА_1 .

Тому з огляду на обсяг необхідних робіт, пов`язаних із поділом спірної квартири, колегія суддів вважає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів для такого переобладнання і перепланування не було необхідним.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 697/3147/13-ц (провадження № 61-34744 св18).

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Також колегія суддів погоджується із додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000 грн 00 коп., з таких підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

13 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Журавель В.І. подала до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зокрема, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн 00 коп.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначила, що під час ухвалення рішення у справі не було вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме, не вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За умовами ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Водночас, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги від 28 грудня 2023 року та ордеру про надання правової допомоги №1518046 адвокат Журавель В.І. на умовах платності надавала ОСОБА_2 професійну правничу допомогу у даній справі в суді першої інстанції.

Так, відповідно до акту про надання правничої допомоги з детальним описом наданої правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги №24/23 від 28 грудня 2023 року, складеного 12 листопада 2024 року адвокатом Журавель В.І., надавались такі послуги:

12 квітня 2024 року адвокат Журавель В.І. підготувала та направила позовну заяву до Печерського районного суду міста Києва (оформлення додатків);

18 квітня 2024 року адвокат Журавель В.І. підготувала та направила до Печерського районного суду міста Києва заяву про усунення недоліків;

20 травня 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц (прибуття та очікування);

14 червня 2024 року адвокат Журавель В.І. підготувала та направила до Печерського районного суду міста Києва заперечення на клопотання адвоката Міньковської А.В. про зупинення провадження;

17 червня 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц (прибуття та очікування);

12 серпня 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц. (прибуття та очікування);

04 вересня 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц. (прибуття та очікування);

14 жовтня 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц. (прибуття та очікування);

11 листопада 2024 року адвокат Журавель В.І. взяла участь у судовому засіданні у справі №757/17068/24-ц. (прибуття та очікування), подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Відповідно до вищевказаного акту гонорар адвоката становить 30 000 грн.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що судові витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп. мають бути відшкодовані за рахунок відповідачки.

Колегія суддів вважає, що такий розмір правничої допомоги є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Доводи апеляційної скарги про те, що сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною та не відповідає принципам дійсності, розумності, зводяться до незгоди та переоцінки правильних висновків суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (див. постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20).

З матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2024 року заява представника ОСОБА_2 - адвоката Журавель В.І. була доставлена до електронного кабінету представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської А.В.

Однак ні ОСОБА_1 , ні її представник - адвокат Міньковської А.В., не зверталися до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2024 року, є обґрунтованими, а тому ці рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Міньковської Анастасії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 грудня 2024 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: