Справа № 344/6544/24
Провадження № 22-ц/4808/42/25
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання, за апеляційною скаргою Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 03 вересня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2024 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» поданий позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання в сумі 100 515 гривень 78 копійок станом на 01.01.2024р.

В обґрунтування позову зазначено, що Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання для квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (ос. рах. № НОМЕР_1 ), в якій проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та які, в свою чергу, є споживачами послуг.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» визначено виконавцем послуг із центрального опалення та підігріву води для населення на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №17 від 26.01.2010р..

В перехідний період від дня набрання чинності 01.05.2019 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг, п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають чинність на умовах, визначених таким договором, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг укладеними за правилами визначеними законом. У разі якщо, згідно з договорами про надання комунальних послуг укладеними до набрання чинності цього закону передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Відтак, не укладення договорів, які передбачені новим законом не виключає можливості стягнення з боржника на користь заявника вартості отриманих послуг з надання теплопостачання.

Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом (місяцем).

Боржники свої зобов`язання, як споживачі виконували не належним чином, у зв`язку з чим, станом на 01.01.2024р. мають заборгованість в розмірі 100 515 гривень 78 копійок з оплати за постачання теплової енергії та гарячого водопостачання.

Обставини не проживання відповідачів у квартирі, яка належить йому/їй на праві власності та факт відсутності реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

Позивач просив стягнути заборгованість із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за надані послуги теплопостачання на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в сумі 100 515 гривень 78 копійок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням суду, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подана апеляційна скарга з мотивів порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування судом та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив, що згідно положень ст. 24 ЗУ «Про теплопостачання», який є спеціальним для спірних правовідносин, споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачання, якщо це можливо з існуючими технічними умовами. Тобто, це право не є абсолютним, а, отже, може бути реалізоване лише за певних умов.

Система опалення відноситься до сантехнічного обладнання, тому власник квартири не має права самовільно змінювати систему опалення та здійснювати відключення від мереж централізованого опалення. Опалення є системою, яка гідравлічно та теплотехнічно об`єднує всі квартири.

Тільки після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання, і тільки тоді можливий розгляд питання про припинення нарахувань.

Належним документом про відключення від теплопостачання та припинення нарахування за послуги, являється саме акт про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, але відповідачами такого акту не надано в ДМП «ІФТКЕ».

Відповідно до Порядку акт про відключення складається у трьох примірниках, підписується представником власника будинку, представником монтажної організації, представником виконавця послуг з ПО, власником квартир та подається на затвердження головою Комісії.

На акті про відключення, який відповідачка долучила до справи печатки та підписи лише монтажної організації та виконавця послуг ПО, іншими представниками не підписано та головою Комісії не затверджено.

Даний факт свідчить проте, що відповідачами не дотримано процедуру відключення квартири від центрального опалення.

Апелянт вважає, що нарахування за послуги в період з червня 2014 року по грудень 2023 року в сумі 100515,78 грн здійснено відповідно до чинного законодавства та підлягають стягненню (копія довідок про нарахування додається).

Також, важливим є той факт, що з моменту проведення самовільного відключення минув не малий проміжок часу за який відповідачі могли узаконити процедуру відключення та надати відповідні документи позивачу, який, в свою чергу, був би зобов`язаний припинити нарахування за надані послуги.

Відповідачами не надано доказів, котрі б свідчили про дотримання визначеної законом процедури відключення, оскільки вказаний факт має суттєве значення, відповідно немає підстав для припинення нарахувань, адже законом не передбачено обов`язку припинення нарахування споживачам, котрі самовільно від`єднались від системи централізованого опалення.

Споживач має право на перерахунок послуг при їх невідповідності кількісним та якісним показникам. Перерахунок проводиться на підставі акту складеного комісією. За результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання або ненадання послуг, який підписується споживачем та представником виконавця. За даною адресою такі акти не складались, тому перерахунки не проводились.

Отже, єдиною підставою для несплати послуг теплопостачання є ненадання або неякісне надання послуг. Оскільки, споживач, власник квартири за адресою АДРЕСА_2 жодного разу не звертались до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» з претензією. Тому, підстав для несплати послуг не існує.

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, який ухвалив рішення про відмову у стягненні всієї суми заборгованості. Судом належним чином не досліджено докази, долучені апелянтом до матеріалів справи. В розрахунках містяться суми нарахування за місця загального користування. Тобто дана заборгованість підлягає оплаті відповідачами незалежно чи постачаються до квартири послуги з центрального опалення, чи ні. В довідках про нарахування за послуги теплопостачання зазначено, які саме складові входять до нарахованих сум до сплати (абонентське обслуговування, функціонування системи опалення та загальнобудинкові потреби.

На думку апелянта, суд безпідставно повністю відмовив у позові ДМИ «ІФТКЕ», так як згідно наданих доказів та положень статей 256, 261 ЦК України, були підстави для відмови позивачу у позові лише в частині стягнення заборгованості за період з 01.06.2014 по 02.04.2017 у зв`язку із пропуском позовної давності, а тому стягненню підлягала заборгованість, станом на 01.01.2024, яка утворилась за період з 02.06.2017 по 01.01.2024 в сумі 81 926,77 грн.

Згідно розрахунку боргу за теплоенергію по особовому рахунку № НОМЕР_1 , заборгованість за надані послуги теплопостачання, що виникла за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 02.04.2017 по 01.01.2024 становить 81 926,77 грн.

Відповідачі доказів оплати вартості отриманих послуг у вказаний період суду не надали, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягали задоволенню.

Тому, вимоги апелянта про стягнення заборгованості за надані відповідачам послуги з теплопостачання за період з 02.04.2014 по 01.01.2024р. є обґрунтованими та доведеними.

Позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути солідарно суму заборгованості, яка знаходиться в межах строку позовної давності з відповідачів за послуги з теплопостачання в розмірі 81926,77 грн та судовий збір.

Позиція інших учасників справи:

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, та такою що не містить доказів, які б слугували підставами для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.

Вказує, що позивач жодних послуг з 27.05.2024р. не надавав для мешканців квартири АДРЕСА_3 , а за відсутності наданої послуги відсутній обов`язок за неї нараховувати борг та вимагати оплату.

До позовної заяви додано копію публічного договору (оферти) щодо надання комунальних послуг, який опубліковано 01.12.2021р.. Інших договорів, які б були укладені з відповідачами до 01.12.2021р. позивачем не надано.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги частково, а рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю з підстав порушення норм матеріального права.

Заяви (клопотання) учасників справи:

Представник Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в засідання апеляційного суду не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений, подана заява про розгляд справи без участі представника, просить вимоги апеляційної скарги задовольнити повністю.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлена.

ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутності.

Встановлені обставини справи, позиція Івано-Франківського апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування:

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» визначено виконавцем послуг із централізованого опалення та підігріву води для населення на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 17 від 26.01.2010р.

Згідно відповіді Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджується довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання в Івано-Франківській області від 11.04.2024 (Том 1 а.с. 37,41).

Згідно довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання в Івано-Франківській області, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 36), відповідно до відповіді Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська, відсутні відомості про місце реєстрації ОСОБА_1 (Том 1 а.с. 36, 39).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_3 є : ОСОБА_2 (1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/4 на підставі свідоцтва про право власності), ОСОБА_1 (1/4 на підставі свідоцтва про право власності), ОСОБА_4 (1/4 на підставі свідоцтва про право власності). (Том 1 а.с. 5-6).

Будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечується тепловою енергією, наданою Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго».

Між позивачем та відповідачами не було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак 01.12.2021 ДМП «ІФТКЕ» оприлюднило типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua) (Том 1 а.с. 7-9).

З довідок за опалення, що надані ДМП « Івано-Франківськтеплоенерго» вбачається, що з січня 2014 року по грудень 2023 року відповідачі, як споживачі послуг, не здійснювали оплату вартості за послуги з теплопостачання (Том 1 а.с. 85-94).

Згідно наданих представником позивача доказів, заборгованість станом на 01.01.2024 становила 100 515,78 грн. Будь-яких доказів оплати відповідачами вказаної заборгованості за період з 01.01.2014 по 01.01.2024 суду не надано.

Відповідачкою ОСОБА_2 поданий акт про відключення квартири від внутрішньо будинкових мереж центрального опалення від 21 травня 2021 року, який не підписаний представником власника (управителя) будинку та головою комісії з питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання (Том 1 а.с.59).

З позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду в квітні 2024 року.

Відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим 30 січня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського управління юстиції (Том 2 а.с.45).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності пропущено, тому відмовив у задоволенні позову до усіх відповідачів.

З таким висновком не погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи, які мають значення для її вирішення, неправильно оцінені докази, що є порушенням норм процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального права.

У даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_3 помер до відкриття провадження у даній справі судом першої інстанції,, про що апеляційному суду стало відомо під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті ч. 1, 2, 4 ст. 25 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом вказаних норм, на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України.

Норма статті 255ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 , який помер до відкриття судом першої інстанції провадження у справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість за вказаних обставин ухвалити рішення по суті про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи та закриває провадження у справі з підстав передбачених статтею 255 ЦК України.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі в частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_3 - закриттю.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частинами другою, третьою статті 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів; забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання; забезпечення безперешкодного доступу до власного теплового обладнання, вузлів обліку представникам теплогенеруючої чи теплопостачальної організації, за умови пред`явлення відповідного посвідчення при виконанні службових обов`язків; недопущення провадження будь-яких видів господарської діяльності в охоронних зонах теплових мереж без погодження з власником об`єкта теплопостачання.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

В силу положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

У даних правовідносинах підлягають застосуванню Правила надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, яка втратила чинність з 01.05.2022р. та Правила надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, які набрали чинності з 04.09.2019 року.

За змістом п. 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг із централізованого опалення плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції, тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Аналогічні норми щодо оплати послу містяться і в Правилах затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

За змістом статей 64,156 ЖК України члени сім`ї власника квартири та інші особи, які проживають в жилому приміщенні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири (будинку) та зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири (будинку) та прибудинкової території.

Згідно зі статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, механізм солідарного стягнення витрат по утриманню майна із співвласників взагалі не може бути застосований.

Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору або закону.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , судом першої інстанції не встановлювалися обставини щодо усіх співвласників квартири, які є визначальними для застосування норм матеріального права у цих правовідносинах.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що обидві відповідачки є співвласниками квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Послуги, вартість яких не залежить від кількості осіб, які зареєстровані у квартирі або від кількості співвласників, в тому числі послуги з теплопостачання, повинні оплачуватися співвласниками відповідно до розміру своєї частки у нерухомому майні.

Як встановлено із матеріалів справи частка у нерухомому майні (квартирі) відповідачки ОСОБА_2 становить (1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину та 1/4 на підставі свідоцтва про право власності), а частка відповідачки ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, тобто вони є співвласниками вказаної квартири. Інша частка належить фізичній особі ОСОБА_4 , до якої позов не заявлений. Між співвласниками квартири не укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому всі співвласники повинні виконувати обов`язок по утриманню майна відповідно до розміру своєї частки у нерухомому майні та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.

Хоча договір між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладався, однак, обов`язок щодо ініціативи укладення договору покладається на споживача послуг, тому між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України "Про теплопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 і Правилами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вимоги у справі не підтверджено доказами, а саме договором, укладеним між сторонами, адже згідно правового висновку Верховного Суду у постанові у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Ч. 6 ст. 26 цього ж Закону передбачено, що у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.

У п. 39 Правил користування тепловою енергією передбачено право споживача вибирати теплопостачальну організацію, а також відмовитися від послуг теплопостачальної організації, про що попереджає письмово теплопостачальну організацію в строк, передбачений договором.

Пунктами 24, 25, 26 Правил надання послуг визначено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджено наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.

Зазначеним Порядком встановлено, що для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. У заяві про відключення від мереж ЦО і ГВП власник (власники) будинку зазначає причини відключення. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку.

Комісія розглядає надані документи лише за наявності затвердженої органом місцевого самоврядування в установленому порядку оптимізованої схеми перспективного розвитку систем теплопостачання населеного пункту та у відповідності до неї. Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації. Рішення Комісії оформляється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові. При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання повинен відповідати вимогам чинних нормативних документів. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. По закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання. Для виконання робіт з підготовки внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП до опалювального сезону після відключення приміщення від мереж його власник, наймач (орендар) зобов`язаний надавати представнику виконавця послуг з ЦО і ГВП можливість доступу до транзитних трубопроводів відповідно до порядку їх технічного огляду, установленого Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджено центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Пунктами 25, 26 вказаних Правил передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води регламентується Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), і здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки, державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (чинний на момент виникнення спірних відносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на, зокрема, вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Хоча відповідачі не отримували у квартирі послуг централізованого опалення і встановили альтернативне опалення, однак ці обставини настали внаслідок самовільного порушення Порядку відключення від мереж централізованого опалення самими відповідачами, тому ці обставини не виключають їх обов`язку оплатити послуги теплопостачання позивачу.

Разом з тим, відповідачами не представлено доказів, що послуги з централізованого опалення не надавалися в цілому у будинку, зокрема не опалювалися місця загального користування.

У зв`язку з тим, що відповідачі несуть обов`язки, нарівні з іншими мешканцями будинку, щодо утримання будинку, тому на них, в тому числі, покладений тягар щодо витрат за послуги централізованого опалення і місць загального користування.

Таким чином, доводи відповідачів про ненадання послуг позивачем взагалі і неправомірність нарахування плати за централізоване теплопостачання, не приймаються судом.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові КЦС ВС від 08.07.2020 у справі № 554/946/18.

Згідно з розрахунком боргу за теплоенергію остання оплата за послуги теплопостачання відповідачами здійснена у червні 2014 року, а з липня 2014 року почала утворюватися заборгованість (а.с.85).

Так, з липня 2014 року по грудень 2014 року нарахована заборгованість в розмірі 1335,76 заборгованості за опалення та 32.78 грн за підігрів води (а.с.85 том 1), з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. нарахована заборгованість за опалення в розмірі 3 552, 21грн., з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року нарахована заборгованість за опалення в розмірі 7349,20 грн та за ГВ 179,46 грн., з 01.012017 року 10996,91 за опалення та 179,46 за ГВ, з 01.01.2018 року по 31.12.208 року -11508,46 грн за опалення та 179,46 за ГВ, з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 11338,39 грн за опалення та 179,46 за ГВ, з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року 12243,74 грн за опалення та 179,46 грн - за ГВ, з 01.01.2021 року - 15783,14 грн за опалення та 179,46 грн за ГВ, з 01.01.2022 р. - 12693,62 грн за опалення та 179,46 грн за ГВ, з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 13535,89 грн за опалення та 179,46 грн за ГВ (а.с.86-94 том 1).

Щодо застосування строків позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачкою ОСОБА_2 в квітні 2024 (Том 1 а.с. 42-46) та відповідачкою ОСОБА_1 в червні 2024 (Том 1 а.с. 126-130), слід зазначити наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Встановлено, що 18.01.2019 Івано-Франківським міським судом по справі 344/21229/18 за заявою ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги теплопостачання, який ухвалою Івано-Франківського міського суду №344/21229/18 від 08.02.2019 р. скасовано.

Позов у цій справі подано у квітні 2024 року.

Після скасування судового наказу трьохрічний строк минув, тому перебіг позовної давності почався спочатку.

Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог ЦПК України, міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Таким чином перебіг позовної давності за вимогами ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» перервався подачею заяви про видачу судового наказу у 2019 році, але після скасування судового наказу минуло майже п`ять років, судовий наказ був скасований до введення карантинних обмежень, тому суд вважає, що право позивача може бути захищене в межах строку позовної давності, стягненню підлягає сума заборгованості з квітня 2021 року по грудень 2023року (межі заявленого позову).

З липня 2014 року по березень 2021 року підлягають застосуванню строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Згідно довідки за опалення з квітня 2021 року по грудень 2021 року про нарахування заборгованості становить 7837,94 (7658,48 + 179,46) (Том1 а.с. 92), з січня 2022 року по грудень 2022 року про нарахування заборгованості становить 12873,08 (12693,62 + 179,46) (Том 1 а.с. 93), з січня 2023 року по грудень 2023 року про нарахування заборгованості становить 13715,35 (13535,89 + 179,46) (Том 1 а.с. 94).

За проведеними обчисленнями борг з послуг теплопостачання за період з квітня 2021 року по грудень 2023 року становить 34 426,37 грн.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за отримані послуги з теплопостачання відповідно до часток які належать їм на праві спільної часткової власності, а саме: з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість з теплопостачання у розмірі 17 213,19 грн (34 426,37/2) , що складає 1/2 частини від суми боргу; з відповідачки ОСОБА_1 - 8606,59 грн (34 426,37/4), що складає 1/4 частини від суми боргу.

Як визначено частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

До співвласниці квартири ОСОБА_4 позов не заявлений, тому про її обсяг відповідальності у цьому спорі не вирішується, що не позбавляє позивача права пред`явити до неї позов на загальних підставах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго» у повному обсязі без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням процесуального закону.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго», які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів у частині вимог Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання підлягають частковому задоволенню, а в частині вимог Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання провадження у цій справі підлягає закриттю.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго» задоволено частково, тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн та подання апеляційної скарги у розмірі 4542 грн. З врахування пропорційності розміру задоволених позовних вимог та з врахуванням часток співвласників квартири, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 1312,13 грн, а з ОСОБА_1 у розмірі 656,06 грн.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, адреса: вул. Б. Хмельницького, буд. 59А, м. Івано-Франківськ, 76009, розрахунковий рахунок IBAN: НОМЕР_4 в АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500) заборгованість за послуги теплопостачання за період з квітня 2021 року по грудень 2023 року в розмірі 17 213,19 грн (сімнадцять тисяч двісті тринадцять гривень дев`ятнадцять копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, адреса: вул. Б. Хмельницького, буд. 59А, м. Івано-Франківськ, 76009, розрахунковий рахунок IBAN: НОМЕР_4 в АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500) заборгованість за послуги теплопостачання за період з квітня 2021 року по грудень 2023 року в розмірі 8606,59 грн (вісім тисяч шістсот шість гривень п`ятдесят дев`ять копійок).

В іншій частині в задоволенні позову Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовити.

Закрити провадження в справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про надані послуги теплопостачання.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (, адреса: вул. Б. Хмельницького, буд. 59А, м. Івано-Франківськ, 76009, розрахунковий рахунок IBAN: НОМЕР_4 в АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500) 1312,13 грн (одну тисячу триста дванадцять гривень тринадцять копійок) витрат по оплаті судового збору.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь Державного міського підприємства «Івано- Франківськтеплокомуненерго» (, адреса: вул. Б. Хмельницького, буд. 59А, м. Івано-Франківськ, 76009, розрахунковий рахунок IBAN: НОМЕР_4 в АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500) 656,06 грн (шістсот п`ятдесят шість гривень нуль шість копійок) витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.