КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року

справа № 757/17927/22

провадження № 22-ц/824/1444/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Апарат Верховної Ради України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року в частині зобов`язання виплатити середнього заробітку, постановлене під головуванням судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що, починаючи з липня 2001 року, в різні періоди часу до 27 листопада 2014 року, він працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України, однак, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства, при його звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

Позивач зауважує, що його прийнято та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, що свідчить про те, що він перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

У зв`язку із чим, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року; з 26 листопада 2007 року до 07 січня 2009 року; з 02 листопада 2009 року до 20 вересня 2011 року; з 02 січня 2013 року до 28 лютого 2013 року, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні з 23 листопада 2007 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року позов задоволено.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи: з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року; з 26 листопада 2007 року до 07 січня 2009 року; з 02 листопада 2009 року до 20 вересня 2011 року; з 02 січня 2013 року до 28 лютого 2013 року.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні, починаючи з 23 листопада 2007 року та по день фактичного розрахунку. Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 992,40 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року в частині задоволення позовних вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 29 травня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року в частині позовних вимог про зобов`язання виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги, дана справа переглядається в частині позовних вимог про зобов`язання виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що під час постановлення рішення судом не взято до уваги доводи та аргументи, на яких ґрунтувались заперечення відповідача, не враховано вимоги законодавства, які встановлюють особливий статус публічних осіб та врегульовують питання їх діяльності. Зокрема, суд не врахував тієї обставини, що Апарат Верховної Ради України ніколи не був роботодавцем щодо ОСОБА_1 та не є належним відповідачем у справі. Правовий статус і умови діяльності помічників-консультантів народних депутатів України та особливості регулювання трудових відносин, їх оплата праці визначається статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника консультанта народного депутата України, які є спеціальними законодавчими актами для цієї категорії працівників.

Трудовий договір між Апаратом ВРУ та ОСОБА_1 не укладався, посади помічників-консультантів народних депутатів відсутні у переліку посад штатного розпису та структури Апарату ВРУ, затвердженої Постановою ВРУ «Про структуру апарату Верховної Ради України».

Безпосереднім керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, а також особисто розподіляє виділений йому місячний фонд заробітної плати помічників-консультантів, приймає рішення щодо відпустки, та виплати компенсації за невикористану відпустку.

Судом не враховано судову практику в аналогічних справах, наведену у постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі №640/13578/20, Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №160/12197/19, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 у справі №500/837/21.

Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача в частині зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні, неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України, які обмежують період здійснення такого нарахування шістьма місяцями. А також не застосував правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 щодо наявності у суду права зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Цикалевич В.М. заперечував проти доводів скарги, посилаючись на їх необґрунтованість, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги щодо зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності Апарату Верховної Ради України в частині щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Крім того, оскільки виплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні ОСОБА_1 не було здійснено саме з вини Апарату Верховної Ради України, наявні підстави для задоволення позовних вимог також в частині виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, починаючи з 23 листопада 2007 року та по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, позивача прийнято на роботу:

- № 2373 від 19 червня 2006 року, зараховано з 26 травня 2006 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 9412 від 19 грудня 2007 року, зараховано з 26 листопада 2007 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 5732 від 16 листопада 2009 року, зараховано з 02 листопада 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України;

- № 552 від 08 січня 2013 року, зараховано з 02 січня 2013 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України.

При цьому, як вбачається розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26 листопада 2014 року, в тому числі й позивача звільнено із займаної посади помічника-консультанта народного депутата України, в якому вказано, крім іншого, також про проведення виплати компенсації невикористаної основної відпустки за 27 календарних днів.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Апарату Верховної Ради України № 20-17 від 05 липня 2022 року, позивач, крім іншого періоду часу, працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки:

- з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 45 календарних днів щорічної основної відпустки;

- з 26 листопада 2007 року по 07 січня 2009 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 33 календарних дні щорічної основної відпустки;

- з 02 листопада 2009 року по 20 вересня 2011 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 56 календарних днів щорічної основної відпустки;

- з 02 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Одночасно, в указаній довідці, виданій ОСОБА_1 на підставі його заяви до відповідача про надання інформації щодо виплати компенсації за невикористані відпустки позивачу, а також довідки про кількість календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, керівник Управління Апарату Верховної Рад повідомив, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» всі виплати помічникам-консультантам виплачуються народним депутатом України самостійно у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представником апелянта було подано розрахунок компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 , наданий Відділом бухгалтерського обліку, фінансів та бюджетного планування Апарату Верховної Ради України, відповідно до якого компенсація за невикористану відпустку позивача становить 4 762,40 грн.

За правилами частини 1 та 3 статті 4.4 Положення помічника-консультанта народного депутата України особі, яка працює за строковим трудовим договором на посаді помічника-консультанта народного депутата України, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу наведених норм, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи із займаної посади.

При цьому, виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2023 року в справі № 640/11699/21 дійшов висновку про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, належної працівникові заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівникові заробітної плати (її частини) при звільненні.

Поряд із цим, при вирішенні питання стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обов`язковим є визначення судом його розміру.

Зокрема у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на вищевикладене, позиція суду першої інстанції про зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без визначення конкретної суми цієї компенсації не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення компенсації за невикористану відпустку на користь ОСОБА_1 , відповідно до наданого розрахунку представника Верховної ради України, у розмірі 4 762,40 грн.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Апарату Верховної Ради України - Осядлої Марії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року скасувати в частині зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 4 762,40 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: