Провадження № 2/175/2745/24
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2025 року смт Слобожанське Дніпровського

району Дніпропетровської області

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Шаповалової І. С., за участю секретаря судового засідання Ступак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просить суд стягнути з відповідача на його користь:

- 3% річних -140 13,77 грн.;

- інфляційні 444 142,25 грн;

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між сторонами 19.02.1999 року укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу гроші в розмірі 200000,00 грн без визначення строку повернення, відповідач зобов`язався повернути суму позики та шість відсотків від суми займу за кожний місяць користування грошима. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів 25.03.2019 року, надіславши на адресу позичальника цінного листа, де просив в термін до 24.04.2019 року повернути кошти.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою 200000,00 гривень, суму відсотків у розмірі 432000,00 гривень та судовий збір у розмірі 9605,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 2 вересня 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 процентів у розмірі 432 000 грн та в частині відмови у стягненні іншої частини процентів скасовано з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 196 000 грн процентів. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за розпискою в розмірі 200 000 грн залишено без змін. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 24 466,50 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06.2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О.М. зазначено, що в межах виконання виконавчого листа №175/1814/19 та №204/1523/21 стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не відбулось.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604609 ЦК, відповідно до яких зобов`язання припиняється.

Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Позивачем надано свої розрахунки сум, які він вважає належними до стягнення.

Відповідачем доказів своєчасного виконання зобов`язань перед позивачем не надано, викладені в позовній заяві розрахунки не спростував, а тому суд приймає рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання, а також 3% річних від простроченої суми підлягають задоволенню повністю.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанції від 15.11.2024 позивач сплатив 2244,00 грн збору за звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та 3% річних задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних -140 13,77 грн, інфляційні 444 142,25 грн;

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2244,00 у відшкодування витрат на сплату судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Шаповалова