Справа № 464/5021/24 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/3234/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог покликавася на те, що він є сином відповідача, ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 ..

Шлюб між батьками було розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 січня 2016 року у справі N?450/3080/15-ц.

У 2023 році ОСОБА_3 вступив на факультет комп?ютерних наук Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна і момент звернення в суд із позовом є студентом цього закладу вищої освіти.

Незважаючи на те, що заняття проходять дистанційно, навчання займає увесь час, тому позивач не має змоги працевлаштуватись та одержувати власні доходи. У зв?язку з навчанням, позивач потребує матеріальної допомоги, зокрема необхідно нести витрати на канцелярські товари та навчальні матеріали. Крім цього, позивач має намір відвідувати платні курси програмування для посиленого опанування спеціалізації.

Враховуючи те, що Позивач проживає на території Швейцарії, він потребує коштів на проживання, харчування, одяг, засоби гігієни та інші засоби необхідні для комфортного проживання.

Позивач не набув статусу біженця (статус захисту S), за як звертався ще у листопаді 2023 року, а тому отримує лише мінімальну соціальну допомогу в розмірі 5,75 швейцарських франків готівкою на день, як особа, яка потребує притулку.

Харчування, вартість якого входить у суму соціальної допомоги, є незадовільним, тому позивач додатково придбає продукти харчування, про що він повідомляв батькові у переписці.

Позивач має бажання навчатися на курсі Data Science на навчальній платформі Sigma Software University. Вартість навчання становить 16 000 грн. Позивач не може дозволити собі таке навчання без фінансової участі батька.

Відповідачем добровільно сплачувалися аліменти на утримання сина до моменту набуття ним повноліття. Однак, після досягнення позивачем повноліття, відповідач виразив стійке небажання надавати будь-яку матеріальну підтримку сину. Матір позивача, ОСОБА_5 , зверталася до відповідача з проханням надання подальшої фінансової підтримки синові, однак відповідач відмовився її надавати.

Відповідач є платоспроможною, працездатною та фізично здоровою особою та працює в Службі безпеки України, де має стабільний та достатній дохід, а тому має всі можливості для забезпечення та належного утримання свого сина, який продовжує навчання.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 всіх видів доходу до досягнення ними 23 річного віку, за умови, що він буде продовжувати навчання.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2024 року задоволено позов частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/10 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення сином 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання.

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 1211,20 грн судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що звертаючись із позовною заявою ОСОБА_3 не надав доказів які б, підтверджували факт його потреби в отриманні аліментів, пов`язаних саме із навчанням, (тобто необхідність купівлі підручників, здійснення доїзду до навчального закладу тощо), а не утриманням його батьком за кордоном.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 навчається у Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна на денній формі на бюджетному замовленні, проте таке навчання у нього відбувається дистанційно, тобто заняття в університеті Позивач відвідує у режимі відеоконференцій або за допомогою мережі Інтернет, водночас не здійснюючи добирання на заняття із Швейцарії до м. Харкова.

Вважає, що ОСОБА_3 немає витрат, пов`язаних із оплатою навчання в університеті (оскільки навчається на бюджетній формі), а також у нього відсутні витрати, пов`язані із добиранням до університету (оскільки він навчається дистанційно). Більше того, ОСОБА_3 не подав жодного доказу витрат на підручники чи канцелярію, або витрат, пов`язаних із харчуванням, тобто тих витрат, які безпосередньо пов`язані із його навчанням.

Вважає сумнівним намір ОСОБА_3 відвідувати платні курси програмування для посиленого опанування спеціалізації на навчальній платформі Sigma Software University, вартість якого становить 16 000 грн, оскільки позивач, до подання позову до суду жодного разу не повідомляв про це батька.

Наголошує на тому, що з кінця 2023 року ОСОБА_3 фактично перебуває у статусі біженця в Швейцарії, де забезпечений 3-х разовим харчуванням, страхуванням медичних витрат, житлом, доступом до мережі Інтернет і це все він отримує безкоштовно, попри те, що країна його перебування забезпечує його також й грошовими коштами на власні потреби. Також за потреби, коли син звертався до батька, останній пересилав кошти сину.

Разом з тим, зазначає, що суд, визначаючи розмір аліментів на користь ОСОБА_3 , не врахував взагалі тієї обставини, що відповідач перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, та має дитину від іншого шлюбу, яку також зобов`язаний утримувати. Відтак, вважає, присуджений розмір аліментів на користь позивача є завищеним та не враховує приведених вище обставин.

Окрім цього, вважає, що суд першої інстанції допустив порушення вимог ч. 5 ст. 275 ЦПК

України, оскільки в оскаржуваному рішенні не навів обгрунтованих аргументів відсутності проведення судового розгляду цієї справи з викликом сторін.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

18 листопада 2024 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на адресу Львівського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Не погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач нібито не надав доказів, які б підтверджували факт його потреби в отриманні аліментів, пов`язаних саме із навчанням.

Наголошує на тому, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Зазначає, що сам факт навчання ОСОБА_3 за державним замовленням та відсутність витрат на проїзд до університету (у зв`язку з дистанційним навчанням) не можуть свідчити про відсутність обов`язку у батьків утримувати дитину. Останній проживає на території Швейцарії та кожного дня витрачає кошти, які надсилає матір або які були надані як соціальну допомогу на харчування, одяг та інші засоби, необхідні для комфортного проживання (про що зазначалось у позовній заяві).

Звертає увагу, що ОСОБА_3 також потребує матеріальної допомоги у буденних речах, саме через факт постійного навчання, останній не має змоги самостійно забезпечити свої потреби.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 11 лютого 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім сином ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , шлюб між якими розірваною. Наведене не оспорюється та підтверджується долученими до справи свідоцтвом про народження та рішенням суду про розірвання шлюбу.

ОСОБА_3 повнолітнім сином відповідача надано достатньо документальних доказів його навчання як студента 1 курсу Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна денної форми навчання за державним замовленням факультету комп`ютерних наук (довідка № 483/24 від 09 липня 2024 року).

З довідки Організації у справах біженців кантону Фрібург (Швейцарія) від 06 травня 2024 року, долученої до позову, ОСОБА_3 одержує соціальну допомогу у розмірі 5,75 швейцарських франків готівкою на день.

За інформацією фінансового відділу Управління СБУ у Львівській області з місця праці відповідача такому нараховано зарплати (інших доходів) за період з 2023 рік по січень-лютий 2024 року в середньому близько 50000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції враховував, що позивачем не надано належних, допустимих та у сукупності достатніх доказів, що є його процесуальним обов`язком, у підтвердження необхідних витрат у розмірі 25000 грн щомісячно (по 12500 грн на кожного з батьків), адже обов`язок по утриманні дитини лежить на обох батьках порівну, та з огляду спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який навчається, дійшов висновку, що з ОСОБА_1 слід стягувати аліменти на користь ОСОБА_3 як на утримання повнолітньої дитини у розмірі 1/10 грн заробітку (доходу) щомісячно (становить 5000 грн).

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Окрім цього, правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно з положеннями ст.ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину яка продовжує навчання, з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину яка продовжує навчання мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Встановлено, що ОСОБА_3 навчається у Харківському національному університеті імені В.Н.Каразі на денній формі навчання за державним замовленням факультету комп`ютерних наук (довідка № 483/24 від 09 липня 2024 року).

При цьому, судом встановлено, що на теперішній час позивач проживає в Швейцарії та одержує соціальну допомогу у розмірі 5,75 швейцарських франків готівкою на день.

Отже, безпідставними є доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено потреби в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, оскільки ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання на бюджетній основі, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Сам по собі факт того, що позивач навчається з використанням дистанційних технологій та на бюджетній основі, жодним чином не спростовує висновків суду про те, що у зв`язку з продовженням навчання позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки для навчання необхідно нести витрати на приладдя для дистанційного навчання, канцелярські товари, підручники, харчування та інше.

При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати ОСОБА_3 на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання, будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує певних коштів.

Визначаючи розмір аліментів, суд врахував, що відповідач офіційно працює та має стабільний дохід, а також те, що він перебуває в іншому шлюбі та має малолітню дитину, яка також потребує матеріальної допомоги.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів про часткове задоволення позовних вимог мотивуючи своє рішення тим, що відповідач будучи працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги.

ОСОБА_1 в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав доказів, які б підтверджували неможливість сплачувати аліменти на період навчання сина у розмірі 5000 грн щомісячно.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивач не надав доказів які б, підтверджували факт його потреби в отриманні аліментів, пов`язаних саме із навчанням, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на період навчання дитина, яка продовжує навчання не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , того факту, що відповідач перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, та має дитину від іншого шлюбу, яку також зобов`язаний утримувати, не заслуговують на увагу, оскільки необхідність утримувати малолітньої дитини не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дитині, яка її потребує у зв`язку із продовженням навчання.

Фактично доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду є безпідставними, оскільки не спростовують обов`язок батька брати участь у матеріальних витратах на повнолітню дитину, яка потребує такої допомоги.

Враховуючи, що син відповідача є повнолітнім, продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, беручи до уваги, що відповідач спроможний надавати таку матеріальну допомогу, з урахуванням інших осіб, які перебувають на утриманні, а також приймаючи до уваги те, що відповідно до ст. 141 СК України та ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, колегія суддів з урахуванням того, що розмір призначених аліментів у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб дитини і не повинен призводити до обмеження матеріальних прав, інтересів та потреб відповідача, вважає, що аліменти у розмірі 1/10 частини заробітку (доходу) щомісячно, достатні для належного утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, відповідає реаліям сьогодення та забезпечує баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.