Провадження № 22-ц/4808/404/25
Головуючий у 1 інстанції Олійник М. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
У Х В А Л А

13 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді Баркова В. М. щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ «Прикарпаттяобленерго» про визнання неправомірною відмови у відновленні припиненого електропостачання та зобов`язання відновити електропостачання,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2025 року по справі № 344/17458/24, провадження № 22-ц/4808/404/25, визначено колегію у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Барков В. М., судді: Василишин Л. В., Максюта І. О.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

12 лютого 2025 року на адресу Івано-Франківського апеляційного суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та заява про відвід судді Баркова В. М.

В обґрунтування заяви про відвід скаржники посилаються на те, що суддя Барков В. М. брав участь у розгляді справи № 344/17458/24, за результатами якого апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а оскаржену ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2024 року залишено без змін. Вважають, що позиція судді Баркова В. М. при вирішенні вказаної справи не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Крім того зазначили, що ними було направлено заяву Директору Державного бюро розслідувань про вчинення дій, що містять ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 127 КК України стосовно працівників поліції, прокуратури, Державного бюро розслідувань та суддів двох інстанцій, в тому числі стосовно судді Баркова В. М. Тому вищезазначене змушує сумніватися в об`єктивності та безсторонності судді Баркова В. М. при вирішенні даної справи.

Порядок вирішення заявленого відводу судді визначений статтею 40 ЦПК України.

Частиною 2 статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до частини 3 статті 40 ЦПК України, якщо суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу.

Суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи (частина 8 статті 40 ЦПК).

Перевіривши матеріали справи, дослідивши заяву про відвід судді в контексті наведених в ній доводів та врахувавши вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення відводу немає.

Як вбачається зі змісту заяви про відвід, підставою для відводу зокрема є те, що скаржники мають сумніви в об`єктивності, неупередженості та безсторонності судді Баркова В. М. через те, що він брав участь у розгляді справи № 344/17458/24 за результатами якого апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а оскаржену ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2024 року залишено без змін.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішує спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 2 ст. 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.

Тобто, окрім прямо визначених підстав для відводу, самовідводу судді, передбачених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України, відвід судді може бути заявлений й з інших підстав (п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України). У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Згідно ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків, вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття (пункти 1.2, 2.1 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23).

У пункті 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів (схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року) зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії») важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що наявність безсторонності згідно пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості, зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо.

Частиною 4 статті 36 ЦПК передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що презумпція особистої неупередженості судді діє до тих пір, поки не доведено інше. Заявником у заяві про відвід не зазначені та не доведені будь-які обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді Баркова В. М. у розгляді даної цивільної справи.

Направлення заяви до Державного бюро розслідувань про вчинення дій, що містять ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 127 КК України стосовно судді Баркова В. М. також не може бути підставою для відводу, оскільки цю заяву обґрунтовано припущеннями, не підтвердженими будь-якими доказами, і не свідчать про те, що зазначений суддя прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду цієї справи або був упередженим під час її розгляду.

З огляду на вищенаведене, відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді Баркову В. М.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України, якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Керуючись ст.ст. 36, 39, 40, 381 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати необґрунтованою заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді Баркова В. М.

Заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді Баркова В. М. передати на розгляд іншому судді, який не входить до складу суду, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта