КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4601/2025
Справа № 756/1807/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Тихої О.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на свою користь 73469,17 грн., з яких основна сума 62740 грн., інфляційні втрати 7366,61 грн., та 2702,10 грн. - 3 % річних.

Позов мотивувала тим, що 28 листопада 2021 року нею та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Попередній договір № 302П/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», відповідно до умов якого відповідач (медичний заклад) зобов`язався у термін з 22 по 32 тижні вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в Медичному закладі або афілійованих закладах) або з 32 по 34 тиждень вагітності пацієнта (у разі спостереження вагітності в в інших медичних закладах) укласти договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», на умовах якого пацієнт зможе отримати від медичного закладу кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у ведення пологів пацієнта в обсязі та на умовах, передбачених Договором та Додатками до нього, у відповідності з існуючими стандартами медичної допомоги.

На виконання умов договору позивачем була здійснена оплата вказаних послуг у сумі 62 740,00 грн.

У зв`язку з воєнними діями позивач 27 квітня 2022 року була змушена народжувати дитину в іншому медичному закладі, тож жодних послуг від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», передбачених договором, вона не отримувала.

14 червня 2022 року позивач звернулась до відповідача з заявою про повернення грошових коштів.

27 липня 2022 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» надіслав електронну відповідь, у якій зазначив, що відповідач не відмовляється від своєї відповідальності, проте зможе повернути грошові кошти після закінчення форс-мажорних обставин.

13 червня 2023 року позивач направила на адресу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак до теперішнього часу відповідачем сплачені за Попереднім договором № 302П/11/2021 від 28 листопада 2021 року кошти не повернуто, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з позовом.

16 травня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, просив стягнути на свою користь з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» грошові кошти, сплачені ним за Попереднім договором № 302П/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність), пакет «Стандарт» від 28 листопада 2021 року у розмірі 62 740 грн.

В обґрунтування вказаного позову зазначив, що 28 листопада 2021 року між його дружиною ОСОБА_1 та ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» був укладений Попередній договір № 302П/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт». На виконання вказаного договору ним було сплачено грошові кошти у сумі 62 740,02 грн.

У зв`язку з воєнними діями позивач ОСОБА_1 була змушена народжувати дитину в іншому медичному закладі, тож жодних послуг від ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», передбачених договором, вона не отримувала.

14 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про повернення грошових коштів. 27 липня 2022 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» надіслав електронну відповідь, у якій зазначив, що не відмовляється від своєї відповідальності, проте зможе повернути грошові кошти після закінчення форс-мажорних обставин. 13 червня 2023 року ОСОБА_1 направлено на адресу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак до теперішнього часу відповідачем сплачені за Попереднім договором № 302П/11/2021 від 28 листопада 2021 року кошти не повернуто.

Таким чином, станом на день звернення з вказаним позовом ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» безпідставно зберігає його грошові кошти, у зв`язку з чим він звернувся з вказаним позовом до суду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів відмовлено, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 58222,72 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1124 грн., в іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Клопотання ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» про розстрочення виконання рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» від 06 серпня 2024 року, розстрочити виконання рішення суду про стягнення коштів у розмірі 58222,72 грн. на 12 місяців зі сплатою щомісячних платежів у розмірі 4851,89 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не заперечує стягнену судом першої інстанції на користь третьої особи грошову суму у розмірі 58222,72 грн. - грошові кошти за попереднім договором, однак не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду. Вирішуючи дане клопотання, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що посилання відповідача на наявність в країні військового стану, велика сума щомісячного платежу по кредитах, велика кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, не можуть слугувати обставиною, достатньою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано доказів наслідків впливу вказаних обставин на його матеріальний стан та спроможність виконати рішення суду. Разом з тим, судом начебто враховано, що минуло вже два роки, як відповідач відновив господарську діяльність та отримує прибуток, а посилання на велику кількість справ носить абстрактний характер.

Вважав висновок суду таким, що не відповідає дійсності, оскільки, подаючи клопотання про розстрочення виконання рішення та відповідно до інших доказів, поданих ТОВ «Лелека», відповідач просив суд розстрочити виконання рішення суду в зв`язку з тим, що 06 березня 2022 року ТОВ «Лелека», у зв`язку з веденням активних бойових дій біля пологового будинку та пошкодженням будівлі, пологовий будинок був вимушений призупинити свою роботу у Пуща-Водиці.

ТОВ «Лелека» дійсно відновило свою діяльність з 01 вересня 2022 року, однак частково та не у повній мірі, оскільки діяльність відповідача полягає у наданні медичної допомоги на платній основі, мільйони українців виїхали за кордон, в країні загалом погіршилось економічне становище і як результат потік пацієнтів до ТОВ «Лелека» значно впав. Однак навіть після часткового відновлення своєї діяльності з 01 вересня 2022 року ТОВ «Лелека» не може повноцінно досягти основної мети від своєї господарської діяльності та отримати очікуваний прибуток.

Вважав, що судом першої інстанції надано невірну оцінку доказам, а саме наданим документам на підтвердження складного матеріального стану, щодо великої суми щомісячного кредитного платежу, в тому числі валютного, та інших зобов`язань, пов`язаних з функціонуванням ТОВ «Лелека».

Оскільки саме початок війни призвів до призупинення діяльності ТОВ «Лелека» та збитковості (копія фінансової звітності за І півріччя 2024 року наявна у матеріалах справи), як результат у ТОВ «Лелека» недостатньо коштів, щоб розрахуватись за всіма борговими зобов`язаннями і одночасно з цим не стати банкрутом.

Зазначав, що постійне блокування рахунків знижує можливість відповідача здійснювати свою господарську діяльність з метою отримання прибутку та погашення боргових зобов`язань, в тому числі негайно повернути кошти третій особі одномоментно і в найближчий час.

Від третьої особи ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про неможливість ним виконати рішення суду, а саме по собі введення в Україні воєнного стану жодним чином не свідчить про те, що дана обставина мала винятковий вплив на відповідача на відміну від інших суб`єктів господарювання.

Вказував, що посилання відповідача на те, що він тільки з 01 вересня 2022 року відновив свою діяльність, навпаки свідчить про те, що відповідач, маючи бажання, мав можливість, враховуючи, що відстрочення і розстрочення виконання рішення не може перевищувати одного року, за більше ніж два роки розстрочуючи платежі, міг у повній мірі повернути кошти третій особі, чого не було зроблено і що свідчить про поведінку відповідача. Є очевидним, що сума боргу має неоднакове значення для фізичної особи та для суб`єкта господарювання, сума боргу є більш значуща для ОСОБА_2 , ніж для бізнес-структури.

Зазначав, що нормами ЦПК України не передбачено надання відстрочення і розстрочення виконання рішення суду до або під час його ухвалення по суті, що також свідчить про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень ст. 610 - 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частково задовольняючи позов третьої особи ОСОБА_2 та стягуючи з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на його користь грошові кошти у розмірі 58222,72 грн., суд першої інстанції виходив із того, що оскільки 01 грудня 2021 року третя особа ОСОБА_2 , з метою забезпечення виконання платіжних зобов`язань ОСОБА_1 за укладеним з відповідачем ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» Попереднім договором № 302П/11/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», уклав з АТ «Універсал Банк» кредитний договір № 20.30. за послугою «Покупка частинами», відповідно до якого АТ «Універсал Банк» перерахував на рахунок ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» грошові кошти в розмірі 58 222,72 грн., позивач зверталася до відповідача з заявами про повернення грошових коштів, оскільки медичні послуги їй надані не були і дитину вона народжувала в іншому пологовому будинку, однак відповідачем кошти, сплачені за договором, укладеним з ОСОБА_1 , не повернуто.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення, в іншій частині по суті спору судове рішення ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

06 серпня 2024 року відповідачем ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» направлено до суду першої інстанції клопотання про розстрочення виконання рішення, мотивоване тим, що обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду та/або роблять його неможливим, отже, суд має оцінити долучені до клопотання докази у сукупності із істотними об`єктивними обставинами та врахувати, зокрема, факт існування надзвичайної події (форс-мажор), засвідченої листом ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, повномасштабне вторгнення військ рф, внаслідок якого відповідач з 01 вересня 2022 року не може повноцінно досягнути основної мети від своєї господарської діяльності та отримати очікуваний прибуток; відповідач не ухиляється від виконання свого обв`язку повернення коштів, визнає наявність заборгованості, але просить суд під час ухвалення рішення врахувати його фінансовий стан (копія фінансової звітності ТОВ «Лелека» за І півріччя 2024 року додається); поступове відновлення господарської діяльності відповідачем з надання послуг медичної допомоги та подальшу перспективу надходження коштів на рахунок підприємства, тощо.

Крім того, судом має бути взято до уваги і відсутність в діях відповідача умисних дій (заздалегідь передбачуваних).

Так, наразі ТОВ «Лелека» має значні кредитні зобов`язання, які має щомісячно виплачувати, та інші зобов`язання, пов`язані з функціонуванням ТОВ «Лелека». Разом із тим, станом на дату подачі даного клопотання в судах є велика кількість справ з позовами до ТОВ «Лелека». Таким чином, велика сума щомісячного кредитного платежу, велика кількість справ, наявність від`ємного балансу ТОВ «Лелека» підтверджує неможливість негайного повного виконання рішення суду відповідачем. Враховуючи вищевикладене та станом на дату клопотання, у ТОВ «Лелека» недостатньо коштів, щоб розрахуватись за всіма борговими зобов`язаннями і одночасно з цим не стати банкрутом.

В той же час, діяльність ТОВ «Лелека» полягає у наданні медичної допомоги на платній основі, мільйони українців виїхали за кордон, в країні загалом погіршилось економічне становище і як результат потік пацієнтів до ТОВ «Лелека» значно впав. При цьому відповідач робить все можливе для погашення заборгованості перед платником, але на даний час у відповідача недостатньо грошових коштів, щоб зробити це одномоментно і в найближчий час. В зв`язку з відсутністю реальної фінансової можливості негайно повернути платнику суму у розмірі 58222,72 грн. відповідач не зможе ані сплатити заборгованість платнику, ані здійснювати свою господарську діяльність (через постійне блокування рахунків) з метою отримання прибутку та погашення боргових зобов`язань.

До клопотання відповідачем надано копію фінансової звітності ТОВ «Лелека» за І півріччя 2024 року, оборотно-сальдові відомості за 08 липня 2024 року, копію виписки по особовому рахунку, копії платіжних документів на підтвердження повернення заборгованості пацієнтам.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відмовляючи ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» в задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення, суд першої інстанції виходив із того, що саме по собі посилання представника відповідача на наявність в країні військового стану, велика сума щомісячного платежу по кредитах, велика кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, не можуть слугувати обставиною, достатньою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідачем не надано доказів наслідку впливу вказаних обставини на його матеріальний стан та спроможність виконати рішення суду.

При цьому судом враховано, що минуло вже два роки як відповідачем відновлено господарську діяльність, товариством надаються медичні послуги та отримується прибуток, а посилання на велику кількість судових рішень, за якими з відповідача стягнуто заборгованість, носять абстрактний характер.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 796/43/2018, підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2021 року, справа № 9901/598/19 (провадження № 11-440заі20), обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26 грудня 2003 року, який було враховано Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2018 року в справі № 2-101/99 (провадження № 61-44406 ск 18), при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що, відповідно до статті 373 ЦПК та статті 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення у справі «Трихліб проти України», заява №58312/00, пп.25-32, від 20 вересня 2005 року, у справі «Іммобіліаре Саффі проти Італії», заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п.66).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Дійсно, надані відповідачем докази, а саме фінансова звітність за І півріччя 2024 року, можуть підтверджувати збитковість діяльності підприємства за вказаний період (а. с. 29 т. 2), разом із тим, не є беззаперечним доказом неможливості виконання або утруднення виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в справі № 756/1807/24, яким з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто 58222,72 грн.

Аналогічно, не є такими доказами надані ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» документи на підтвердження суми щомісячного кредитного платежу.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі на неможливість здійснення господарської діяльності в зв`язку постійним блокуванням рахунків, недостатність коштів для розрахунку за всіма борговими зобов`язаннями, що може призвести до банкрутства підприємства, не підтверджені належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Апеляційний суд враховує, що до клопотання про розстрочення виконання рішення від 06 серпня 2024 року відповідачем ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» надано значну кількість платіжних документів за 2022 - 2024 роки з призначенням повернення коштів за медичні послуги з ведення пологів, за заявами та на підставі ухвалених судових рішень, що не підтверджує, а навпаки спростовує доводи відповідача про наявність перешкод у здійсненні виплат в зв`язку з блокуванням рахунків.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на непереборні обставини, пов`язані із військовою агресією рф, уведенням воєнного стану і обмеженням фінансування в зв`язку з виїздом українців за кордон, відхиляються апеляційним судом, оскільки носять загальний характер. В матеріалах справи відсутні відомості, що у зв`язку із військовою агресією робота товариства припинена, як і припинене фінансування чи виплата працівникам заробітної плати.

Апеляційний суд звертає увагу, що введення воєнного стану на території України не є перешкодою для діяльності підприємств, які при здійсненні господарської діяльності перебувають у рівному економічному становищі, за виключенням окупованих територій, при цьому діяльність відповідача відновлено з 01 вересня 2022 року, тобто більше ніж два роки тому.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин відповідачем до апеляційної скарги не надано.

Апеляційний суд враховує, що за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач не позбавлений можливості після набрання рішенням законної сили звернутися до суду першої інстанції із заявою про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» про розстрочення виконання рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.