Справа № 158/2327/24 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/234/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини шляхом зміни способу їх стягнення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, з 11.06.2009 року по 07.11.2018 року вона з відповідачем у справі ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.06.2022р. з відповідача ОСОБА_2 в її користь стягуються аліменти на їх неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.11.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що неповнолітня ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю, що вимагає великих коштів, спрямованих на купівлю лікарських засобів, проведення медичних обстежень та лікування, яке проводиться в м. Києві у спеціалізованій лікарні «Охмадит» МОЗ України. Крім того, аліментів, визначених вищевказаним рішенням суду, не вистачає на придбання продуктів харчування, одягу, забезпечення належного дозвілля дитини.

Позивач вказує, що вона є особою з інвалідністю ІІІ групи, при цьому відповідач у справі ОСОБА_2 відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.07.2024р. №169 з 20.07.2023р. призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджує покращення його матеріального становища та можливість забезпечувати свою дитину належним чином у більшому розмірі.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, що утримуються з ОСОБА_2 за рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.06.2022 р. у цивільній справі за її позовом та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2024 року позов задоволено.

Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повне задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки залишив поза увагою, що відповідач сам має проблеми зі здоров`ям, що зумовлює матеріальні витрати на його лікування. Крім того, вказує, що позивачем не надано доказів на погіршення її матеріального стану, а також матеріального стану відповідача в бік покращення. Суд також не врахував, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Позивачка не обґрунтувала та не довела належними та допустимими доказами, що розмір аліментів є недостатнім для гармонійного розвитку дитини. Судом також порушено норми процесуального права, зокрема, право відповідача на отримання ним професійної правничої допомоги. Зокрема, під час розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Однак, із незалежних від представника причин такий не відбувся, що не було враховано судом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що позов є достатньо вмотивований та обґрунтований нормами закону і допустимими та належними доказами, доданими до позовної заяви. Зазначає, що дитина має статус «дитини-інваліда до 18 років», витрати на її лікування носять систематичний характер, а не є виключно додатковими одноразовими платежами (витратами), тому позивач була змушена звернутись із цим позовом, оскільки із врахуванням раніше присуджених аліментів з відповідача їх не було достатньо для дитини з особливими потребами. З часу звернення до суду у 2021 році про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі до даного часу змінились матеріальні обставини в обох сторін, зокрема у відповідача наявний стабільний дохід, який дає йому можливість сплачувати аліменти у відсотковому відношенні. Суд першої інстанції детально проаналізував докази сторони позивача і сторони відповідача. Критичне відношення відповідача до доказів, поданих до суду позивачем та належним чином оцінених районним судом і покладених в основу прийнятого рішення, носить виключно формальний та суб`єктивний характер.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02 квітня 2015 року (а.с. 7).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 листопада 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 21-22).

З копії посвідчення серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дитиною з інвалідністю до 18-ти років. Незадовільний стан здоров`я неповнолітньої ОСОБА_4 також підтверджується копією консультаційного висновку спеціалізованої лікарні «Охмадит» МОЗ України та довідкою Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця від 13 лютого 2024 року (а.с. 19-20).

Зі змісту копії довідки МСЕК серії 12ААГ №591655 від 15 квітня 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 є також особою з інвалідністю ІІІ групи та останній протипоказана робота з фізичним перенавантаженням (а.с. 10).

З довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 №192 від 04 липня 2024 року, копії військового квитка серії НОМЕР_4 від 20липня 2023 року убачається, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 20 липня 2023 року №169 призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 (а.с. 36, 54-56).

В ході розгляду справи апеляційним судом представник відповідача ОСОБА_3 долучив до матеріалів справи довідку Військової частини НОМЕР_5 № 26/60 від 21 січня 2025 року, з якої вбачається, що старший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_5 , вид служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Як визначено статтями 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн, що стягуються за рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року, є недостатнім для задоволення потреб дитини з інвалідністю. Наявні у справі належні та допустимі докази підтверджують зміну матеріального стану відповідача як платника аліментів, який перебуває з 20 липня 2023 року на військовій службі, що є підставою для зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, відповідно до ст.181, ч. 1 ст. 192 СК України.

Оскільки відповідач є працездатною особою, має офіційний сталий дохід, тому суд першої інстанції на підставі встановлених у справі обставин та відповідно до наведених норм матеріального права дійшов цілком обґрунтованого висновку про зміну розміру аліментів з твердої грошової суми, визначеної рішенням суду, на 1/4 частку від заробітку (доходу) платника аліментів, забезпечить належний та достатній рівень життя дитини, необхідний для її всебічного та гармонійного розвитку. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки такий розмір аліментів не є надто завищеним для однієї дитини в розумінні Сімейного кодексу, оскільки він вважається близьким до мінімально визначеного законом (ч.5 ст.183 СК України), який може бути судом присудженим за заявою стягувача навіть у порядку наказного провадження.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову є законним та обґрунтованим.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, що позивачкою не доведено, що визначений рішенням суду від 09 червня 2022 року розмір аліментів є недостатнім, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, враховуючи певні особливості дитини та її потреби, такий явно не забезпечить належний та достатній рівень їх задоволення.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, щодо розгляду справи за умови задоволеного клопотання про відеоконференцію без її проведення, є безпідставними з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 18 листопада 2024 року ОСОБА_3 до суду подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду (а.с.80).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2024 року клопотання задоволено. Призначено судове засідання в режимі відеоконференції з Луцьким міськрайонним судом Волинської області о 10:00 28 листопада 2024 року.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

У заяві про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.

Представник відповідача в апеляційній скарзі, надаючи довідку про відсутність електроенергії в Луцькому міськрайонному суді на призначений час для проведення відеоконференції, покликається на ч. 5 статті 212 ЦПК, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції. Однак, це стосується випадку, коли неможливість проведення відеоконференції було втрачено технічно у суді, який розглядає справу, тобто, у даному випадку це відноситься до Ківерцівського районного суду.

Отже, вирішуючи питання щодо розгляду справи у відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи і заявляв клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, місцевому суду не було відомо та в матеріалах даної справи були відсутні докази того, що в суду першої інстанції, з яким забезпечено проведення відеоконференції, існували певні обставини або технічна неможливість її забезпечення.

Отже, наведені апелянтом доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не беруться до уваги колегією суддів та не впливають на правильність висновків суду.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позову не знайшли свого підтвердження. Відповідач на підтвердження обставин, викладених в апеляційний скарзі, належних та допустимих доказів не надав. Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, вимогам чинного законодавства та повністю спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді