Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/1877/25
Провадження № 2-з/357/13/25
У Х В А Л А

іменем України

12 лютого 2025 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року заявник ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві володіння та користування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заяви зазначила наступне.

24 грудня 2024 року, між ОСОБА_1 (далі Позивач) та ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) було складено боргову розписку про отримання 672 000 гривень 00 коп. Дана боргова розписка була складена в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Боргова розписка укладалася з метою купівлі 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку Відповідач має успадкувати після смерті свого батька ОСОБА_5 . Відповідач був єдиним спадкоємцем померлого, більше того, померлий, за час життя склав на користь Відповідача заповіт № ААА 320100 від 12 жовтня 1996 року, а тому, зі спливом строку, передбаченого 1298 ЦК України, у Відповідача не було б жодних перешкод щодо оформлення права на спадщину. Враховуючи інформацію викладену вище, сторони по борговій розписці чітко усвідомлювали, що спадкоємець (Відповідач), після 15 лютого 2025 року має оформити спадкове майно і мав би оформити відчуження Квартири на Позивача, за які вже отримав грошові кошти. Однак, починаючи з другої половини січня 2025 року Відповідач почав рідко виходити на зв`язок, а в кінці січня - початку лютого йому стало відомо, що Відповідач разом з ріелтором приходив на квартиру і вели розмову щодо продажу квартири третім особам. Інформацію, щодо наміру Відповідача відчужити квартиру третім особам може підтвердити ОСОБА_6 , який проживає разом з Відповідачем у Квартирі.

Таким чином існує реальний ризик вибуття квартири після оформлення спадщини Відповідачем на користь третіх осіб, а враховуючи, що у Відповідача немає іншого рухомого чи нерухомого майні існує додатковий ризик неможливості подальшого виконання рішення суду щодо повернення набутих Відповідачем коштів.

Така поведінка Відповідача є недобросовісною і свідчить про ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань із відчуженням квартири позивачу та продовження користування набутими грошовими коштами у своїх інтересах, без наміру повертати такі кошти Позивачу.

Забезпечення позову спрямовано проти несумлінних дій відповідача та усунення утруднення і неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

У зв`язку із викладеним вище, звертається до суду із заявою про забезпечення позову позивача до відповідача про стягнення грошових коштів шляхом накладення арешту на 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві володіння та користування ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ).

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 лютого 2025 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Орєхова О.І. та отримано останнім матеріали для розгляду 11 лютого 2025 року.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи ( учасників третейського ( арбітражного ) розгляду.

Суддя, вивчивши заяву з додатками, вважає необхідним заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити з таких підстав.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається:до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко протии України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

До заяви про забезпечення позову заявником ОСОБА_1 в якості доказу наявності договірних зобов`язань між нею та ОСОБА_2 надано копію розписки від 24.12.2024 з якої вбачається, що боргова розписка укладалася між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 з метою купівлі заявником ОСОБА_1 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .У зв`язку з чим, ОСОБА_2 отримав від покупця ОСОБА_1 грошові кошти по ринковій вартості в розмірі 672 000 грн, що станом на 24.12.2024 в еквіваленті становить 16 000 доларів США.

Крім того, в зазначеній вище розписці зазначено, що сторони попередньо ознайомлені із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення котре повністю відповідає їхній внутрішній волі як учасників цього правочину, здійснюють продаж 1/2 частини 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

З зазначеного вбачається, що боргова розписка укладалася сторонами з метою купівлі 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

В заяві про забезпечення позову, заявником зазначалося, що частину вищевказаної квартири, ОСОБА_2 має успадкувати після смерті свого батька ОСОБА_5 та додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 та копію заповіту на ім`я ОСОБА_2 .

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину ( ч. 1 ст. 1296 ЦК України ).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( ч. 3 ст. 1296 ЦК України ).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановлений законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установлений законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Відповідно, спадкоємець, який прийняв спадщину набув право володіння і право користування спадковим майном, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини.

Схожий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 463/6829/21-ц від 22 березня 2023 року.

Право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї.

Такої позиції дотримується Верховний суд в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

Наявність арешту на нерухомому майні, в якій спадкоємець має частку, не може бути перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена 20 грудня 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 523/4642/22, провадження № 61-13095св23.

Отже, предметом позову, з яким заявник ОСОБА_1 має намір звернутись до суду до відповідача ОСОБА_2 , є 1/2 частка квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку останній має успадкувати після 15 лютого 2025 року та за яку останній відповідно до боргової розписки отримав кошти в розмірі 672 000 грн ( за її продаж ) від ОСОБА_1 .

Порушуючи питання про забезпечення позову у вказаний у заяві спосіб, заявник послалася на те, що на даний час вона володіє інформацією, що ОСОБА_2 , після оформлення спадщини, має намір відчужити квартиру третім особам, що може бути підтверджено ОСОБА_6 , який проживає разом з відповідачем у квартирі, а тому, існує реальний ризик неможливості подальшого виконання рішення суду, в тому числі, щодо повернення набутих відповідачем коштів, враховуючи, що у відповідача немає іншого рухомого чи нерухомого майна.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckxv. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено, що заявлений ОСОБА_1 такий вид заходів забезпечення позову як накладенняарешту на нерухоме майно, передбачений нормами чинного законодавства та є доцільним заходом забезпечення позову.

Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати співмірним із вимогами, які будуть заявлені.

Верховний Суд у Постанові № 643/12369/19 від 19.02.2021 роз`яснив, що арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України підтверджує необхідність при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

Тим самим застосування такого арешту у вигляді заборони на відчуження стосуватиметься конкретного нерухомого майна і поширюватиметься не лише на відповідача, а й усіх «причетних» до його можливого відчуження суб`єктів.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Врахувавши предмет спору між сторонами, його мотивацію та обґрунтування, суддя вважає, що необхідність обрання такого виду забезпечення позову як накладення арешту на вищевказане нерухоме майно є обґрунтованою.

Отже, невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, може ускладнити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому, суддя вважає, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди сторонам, оскільки майно залишається у повному володінні та користуванні власника такого майна, та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суддя вважає, що вимоги заявника ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту, а саме встановлення заборони на відчуження 1/2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві володіння та користування ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом,

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 41, 124 Конституції України, ст. ст. ст. 317, 319, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст. 18, 149-154, 263, 353-353 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, задовольнити.

Вжити заходи по забезпеченню позову до подачі позовної заяви, шляхом накладення арешту, а саме встановити заборону на відчуження 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві володіння та користування ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Роз`яснити заявнику, що останній повинен подати позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О. І. Орєхов