КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/695/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року місто Київ

справа №362/3705/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лебідь-Гавенко Г.М., у справі за позовом Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивач ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати недійсним договір оренди земельних ділянок від 25 липня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 ;

усунути перешкоди ДП«Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» у праві користування земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 зобов'язавши відповідача звільнити їх від тимчасової споруди (металевого кіоску) шляхом демонтажу за власний рахунок.

В обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до договору оренди від 25 липня 2017 року ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» передало в оренду ОСОБА_1 дві земельні ділянки загальною площею 0,0035 га, які належать орендодавцю на праві постійного користування та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що сторони спірного договору не досягли всіх істотних умов при його укладенні (у договорі не зазначено координати розташування земельних ділянок та їхні кадастрові номери), а позивач не мав повноважень на укладення зазначеного правочину, оскільки він є лише постійним користувачем, а не власником переданих в оренду земельних ділянок.

Зазначав, що 25 жовтня 2019 року на зазначених земельних ділянках площею 0,3405 га у неправомірний спосіб, самовільно та без будь-якого погодження встановлено тимчасову споруду (металевий кіоск). За вказаним фактом позивач звернувся до правоохоронних органів та з цього приводу відкрито кримінальне провадження.

Вказував, що спірна тимчасова споруда (металевий кіоск) належить ОСОБА_1 , який на неодноразові прохання прибрати її із земель підприємства не реагує та фактично відмовляється це зробити, тобто порушує право позивача на використання спірних земельних ділянок.

Вважає, що оскільки договір оренди є недійсним з вищевикладених підстав, то відповідач використовує земельні ділянки без достатніх правових підстав, тому зобов'язаний їх звільнити шляхом демонтажу тимчасової споруди.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2023 рокуу задоволенні позову ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України»відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України»подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з огляду на те, що земельні ділянки, перебувають у позивача на праві постійного користування та віднесені до земель державної власності, позивач, як орендодавець позбавлений права на надання таких земель у оренду (тобто відсутні повноваження юридичної особи на укладання договорів оренди чи платного користування землею).

Вказував, що сторони не погоджували предмет договору оренди, який фактично відсутній, оскільки неможливо ідентифікувати із всього масиву земельної ділянки позивача, дві земельні ділянки по 0,0035 га., як об`єкт оренди через відсутність координат розташування, кадастрових номерів тощо

Зазначав, що відповідач без погоджень, дозволу та відповідних прав на встановлення кіоску у протиправний спосіб зайняв земельну ділянку позивача, що створює перешкоди останньому користуватись землею, яка була надана у постійне користування.

Посилався на те, що відповідач фактично у протиправний спосіб захопив земельні ділянку, використовуючи її у своїх комерційних цілях без достатніх на то правових підстав.

16 квітня 2024 року від відповідача відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін. Посилався на те, що твердження позивача щодо відсутності в нього повноважень на укладення оспорюваного правочину є безпідставні, оскільки повноваження позивача на укладення оспорюваного договору були підтверджені статутом та відповідним записом в ЄДР. Вказував, що оспорюваний договір, починаючи з дня його укладення фактично виконується обома сторонами.

08 липня 2024 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

16 липня 2024 року, 14 січня 2025 року, 03 лютого 2025 року від відповідача надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту на право постійного користування серія II-КВ №001432, виданого Глевахівською селищною радою народних депутатів 20 травня 2002 року, на підставі рішення Глевахівської селищної ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 6 березня 2000 року №236, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №102, Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України належить на праві постійного користування земельна ділянка, площею 971,21 га в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур, а також переробки іншої сільськогосподарської продукції.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 16 травня 2019 року № Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України є юридичною особою, за організаційно-правовою формою є державним підприємством, органом управління юридичної особи є директор, який обирається (призначається) до органу управління юридичної особи, уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Державне підприємство «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України здійснює свою діяльність відповідно до Статуту, що підтверджується копією Статуту.

Згідно з п.п.1.1. п.1 Статуту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є госпрозрахунковим науково-виробничим підприємством Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України.

У п.п.1.4. п.1 Статуту зазначено, що виробництво входить до складу НАН України.

Відповідно до п.п.3.1 п.3 Статуту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», затвердженого Віце-президентом НАН України 20 серпня 2001 року та зареєстрованого Васильківською районною державною адміністрацією від 23 жовтня 2001 року №254, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та/або виробництво за текстом Статуту є юридичною особою, має відокремлене майно, яке передано йому НАН України на праві повного господарського відання без права зміни його форми державної власності, має право від свого імені укладати договори з іншими суб'єктами підприємницької діяльності та громадянами, придбавати майнові і особисті немайнові права, орендувати і здавати в установленому НАН порядку в оренду майно, бути позивачем і відповідачем в суді, арбітражному чи третейському суді.

Підпунктом 6.2 п.6 вказаного Статуту визначено, що матеріально-фінансовою основою діяльності виробництва є майно та кошти, які утворюються за рахунок коштів державного майна, переданого НАН України ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на правах повного господарського відання (без права зміни власності).

Органом управління Виробництва є директор (п.7 Статуту).

У абзаці 3 п.п.7.2. п.7 Статуту зазначено, що директор діє від імені Виробництва без довіреності, представляє його у всіх установах, розпоряджається згідно із законом майном та засобами Виробництва, укладає договори, видає довіреності, тощо.

Згідно з абз.5, 6 п.п.7.2. п.7 Статуту директор розпоряджається відповідно до законодавства та цього Статуту майном Виробництва, в тому числі коштами, встановлює порядок підписання договорів та інших угод від імені Виробництва.

Відповідно до копії наказу Інституту фізіології рослин і генетики НАН України від 07 листопада 2013 року №118-к на посаду в.о. директора в «ДСВ ІФРГ НАН України» зараховано Оксьом В.П. з посадовим окладом згідно з штатного розпису з 07 листопада 2013 року.

07 листопада 2013 року Оксьом В.П. приступив до виконання обов`язків директора «ДСВ ІФРГ НАН України», що підтверджується копією наказу від 07 листопада 2013 року №55/3-к.

25 липня 2017 року між орендодавцем ДСВ ІФРГ НАН України в особі в.о. директора Оксьома В.П. та орендарем фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельних ділянок, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування 2 (дві) земельні ділянки для особистих потреб, загальною площею 0,0035 га за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 4 роки 11 місяців, зі сплатою орендної плати 500 грн.

Позивач вказував на те, що 25 жовтня 2019 року на зазначених земельних ділянках у неправомірний спосіб, самовільно та без будь-якого погодження встановлено тимчасову споруду (металевий кіоск). За вказаним фактом позивач звернувся до правоохоронних органів та з цього приводу відкрито кримінальне провадження.

Спірна тимчасова споруда (металевий кіоск) належить ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що відповідач на неодноразові прохання прибрати тимчасову споруду (металевий кіоск) із земель підприємства не реагує та фактично відмовляється це зробити, тобто порушує право позивача на використання спірних земельних ділянок.

Як вбачається з висновку спеціаліста інженера-геодезиста, наданого ФОП ОСОБА_3 від 16 червня 2020 року №06/13-1-в контур тимчасової споруди ТС розташовується всередині контуру ділянки про місце розташування контуру ТС відносно контуру наданих замовником координат земельної ділянки, що містяться в технічній документації із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), передане в постійне користування ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України».

Спірні земельні ділянки, які передані в оренду відповідачу, є частиною земельної ділянки площею 971,21 га та належать позивачу на праві постійного користування.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав дві підстави, з яких, на його думку, договір оренди є недійсним: першою підставою позивач вказував відсутність у договорі оренди істотних умов, а другою - відсутність в орендодавця повноважень на укладення спірного правочину, оскільки він є лише користувачем, а не власником спірного майна, тому не мав права передавати його в оренду.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи справу про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За змістом положень статей 93, 124 ЗК України та статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису. Зокрема, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 зазначеного Кодексу та, за загальним правилом, за результатами проведення земельних торгів.

Водночас право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч.1 ст.92 ЗК України).

За приписами частини 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно з частиною 8 статті 93 ЗК України орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочність) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.

Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.

Право постійного землекористування - це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.

З урахуванням наведеного, наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.

Водночас постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються.

Отже, правовий статус постійних землекористувачів, що визначається статтями 92, 95, 96 ЗК України, не передбачає права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування.

Аналогічнихвисновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі №915/166/17, від 17 січня 2019 року у справі №923/241/18, від 21 травня 2019 року у справі №925/550/18, від 21 червня 2019 року у справі №910/22880/17, від 06 листопада 2019 року у справі №916/1424/18, від 07 липня 2021 року у справі №903/601/20, від 03 листопада 2021 року у справі №918/1226/20, від 02 лютого 2022 року у справі №927/1099/20, від 29 вересня 2022 року у справі №918/351/21 (918/672/21).

З урахуванням вищевказаних положень ЗК України, колегія суддів приходить до висновку, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій.

Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №920/22/18, 19 серпня 2020 року у справі №915/1302/19.

З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, яка передана Дослідному сільськогосподарському виробництву ІФРГ НАН України згідно з державним актом на право постійного користування серія II-КВ №001432 належить до державної власності. Відповідно, позивач є постійним користувачем зазначеної земельної ділянки.

Отже, оскільки ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» як постійний користувач земельних ділянок не наділений правом передавати їх іншим особам, зокрема, в оплатне користування (оренду), укладення спірного договору оренди земельних ділянок від 25 липня 2017 року, укладений між ДСВ ІФРГ НАН України в особі в.о. директора Оксьома В.П. та ОСОБА_1 суперечить наведеним вимогам земельного законодавства.

Посилання відповідача на те, що оспорюваний договір оренди, починаючи з дня його укладення фактично виконується обома сторонами - не спростовує обов'язку сторін при укладенні договору оренди дотримуватися вимог земельного законодавства щодо порядку оформлення права на її користування на відповідному юридичному титулі.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (п.57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (п.40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18, від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17 (п.14).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правової категорії, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів, встановивши, що оспорюваний договір оренди укладено всупереч вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, Закону України «Про оренду землі», приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору оренди земельних ділянок, укладений 25 липня 2017 року між ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» та ОСОБА_1 .

Відповідно належним способом захисту прав позивача буде також усунення перешкод ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» у праві користування земельними ділянками, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0035 га, зобов'язавши ОСОБА_4 звільнити земельні ділянки від тимчасової споруди (металевого кіоску) шляхом демонтажу за власний рахунок.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, на вказане уваги не звернув, а тому рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України».

Доводи відповідача про те, що повноваження директора на момент укладення оспорюваного договору були підтверджені статутом та відповідним записом в ЄДР, які не містили обмежень, а відтак останній мав право укладати договір оренди від 25 липня 2017 року, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи у юридичної особи - ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», як постійного користувача земельної ділянки, від імені якої виступав в.о. директора Оксьома В.П. взагалі не було права укладати договір оренди, так як підприємство не є власником земельної ділянки.

Посилання відповідача у письмових поясненнях на постанови Верховного Суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані постанови не є релевантними до даної справи.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 10510 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Пунктом 4 частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, у тому числі, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, оскільки позивач поніс витрати на виготовлення висновку спеціаліста у розмірі 5000 грн., отже вказані витрати підлягають відшкодуванню в порядку п.4 ч.3 ст.133 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та усунення перешкод у користуванні майном- задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельних ділянок, укладений 25 липня 2017 року між укладений між Державним підприємством «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України»та ОСОБА_1 .

Усунути перешкоди Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», місцезнаходження: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Ботанічна, 13, у праві користування земельними ділянками, розташованими за адресою: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Ботанічна, 13, загальною площею 0,0035 га, зобов'язавши ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 звільнити земельні ділянки від тимчасової споруди (металевого кіоску) шляхом демонтажу за власний рахунок.

Стягнути з ОСОБА_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України», місцезнаходження: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Ботанічна, 13, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 10510 грн. та витрати на виготовлення висновку спеціаліста у розмірі 5000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: