Справа № 367/4347/18
Провадження №2/367/174/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.,

при секретарі Пронченко О.С.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя.

Позов мотивує тим, що 23 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 201. 28 жовтня 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано, про що складено відповідний актовий запис за № 75. За час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а саме 16 квітня 2013 року, набули у власність транспортний засіб - автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім?я ОСОБА_6 Автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , був придбаний сторонами під час шлюбу в інтересах сім?ї. Тому, на нього поширюється режим спільної сумісної власності подружжя сумісною власністю подружжя. Однак, направивши безкоштовний запит на отримання витягу з Єдиного державного реєстру МВС України про власника автомобіля, що входить до загальної маси спільно набутого майна, 05 травня 2018 року ОСОБА_3 отримав відповідь, в якій вказується, що 08 грудня 2015 року транспортний засіб - автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 був перереєстрований на ОСОБА_7 . Згідно з відповідями Головного сервісного центру МВС України № 31/295аз від 18 травня 2018 року та Територіального сервісного центру 3247 Регіонального сервісного центру МВС України в Київській області № 511 від 07 червня 2018 року, 16 квітня 2013 року, був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , на ім?я ОСОБА_6 . 08 грудня 2015 року, на підставі Договору купівлі-продажу № 91 від 08 грудня 2015 року, укладеного в ТСЦ № 3246, відбулася перереєстрація транспортного засобу - автомобіля марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 на нового власника ОСОБА_7 . 3 огляду на зазначене та у зв?язку з тим, що автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , був спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а Відповідач розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди Позивача, ОСОБА_3 має право на отримання грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу. Відповідно до довідки суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року № 2-040, проведеним аналізом ринку продажів подібних по характеристикам бувших у використанні транспортних засобів, легкових седанів - В, Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, встановлено, що станом на грудень 2015 року, їх середня ринкова вартість становила 280 230 грн. 00 коп. Відтак, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки транспортного засобу в сумі 140 115 грн. 00 коп.

На підставі зазначеного, просить суд: стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок компенсації вартості належної йому частки в спільному майні подружжя, а саме - в автомобілі марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , в сумі 140 115 (сто сорок тисяч сто п`ятнадцять) грн. 00 коп. та суму документально підтвердженого розміру судових витрат.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2018 року було передано дану справу судді Пархоменко О.В.

Ухвалою від 22 серпня 2018 року було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою від 01 листопада 2018 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника відповідача ОСОБА_10 до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , шлюб, укладений 23.07.2005 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , 28 жовтня 2014 року розірвано, про що не заперечує і сам позивач. Про наміри відповідача продати спірний автомобіль позивачу стало відомо у 2015 році під час розгляду позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_3 від 01.07.2015 року про поділ спільно нажитого майна. Під час розгляду даної справи, предметом якої серед іншого був автомобіль КІА CERATO, 2012 року випуску, ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право власності на зазначений автомобіль, оскільки він був придбаний за її власні кошти. Це було потрібно для погашення заборгованості перед ОСОБА_11 , яка виникла 10.04.2013 у результаті позики коштів на його придбання. Таким чином, позовна давність у даній справі для сплила ще 01.07.2018 року, проте позивачем не подано суду клопотання про поновлення пропущеного строку з поважних причин. Дійсно, в період шлюбу, укладеного між сторонами, було придбано автомобіль марки KIA CERATO, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_4 , д.н.3. НОМЕР_5 , право власності на який зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_12 . Автомобіль придбано відповідачем за власні кошти 12.04.2013 згідно квитанції № 11527654 на суму 165 700 грн. У матеріалах, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, відсутні письмові докази, які б достовірно підтвердили, що за період після укладення шлюбу і станом на 11.04.2013 (момент укладення договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля) джерелом надходження коштів на придбання спірного автомобіля були спільні кошти подружжя ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , або їх спільна сумісна праця, або спільна підприємницька діяльність і не надано суду підтвердження наявності якихось інших коштів, що могли би бути або були використані для придбання цього автомобіля. Доводи позивача щодо того, що автомобіль було придбано в інтересах сім?ї, також не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються письмовими доказами. У той час як на момент придбання автомобіля відповідач обіймав посаду голови правління кредитної спілки «Народне Кредитне Товариство» і зазначений автомобіль в переважній більшості часу використовувався відповідачем в службових та особистих цілях. На підтвердження своїх позовних вимог в частині суми, яка підлягає стягненню з відповідача, позивачем надано довідку суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06.06.2018 № 2-040, відповідно до якої провести незалежну оцінку майна за наданими позивачем описовими характеристиками бувшого у використанні колісного транспортного засобу Kia Cerato, реєстраційний НОМЕР_6 , 2012 року випуску, не є можливим. Однак проведеним аналізом ринку продажів подібних по характеристиках автомобілів ФОП ОСОБА_8 встановив його середньо ринкову вартість в розмірі 280 230 гривень. Разом з тим, представлена довідка не є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦІК України. Крім того, вважають, що вартість придбаного автомобіля була погашена за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_14 в борг від позичальника - ОСОБА_7 для придбання цього автомобіля. Сума позики складає 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 коп. Разом з тим, ні суду, ні відповідачеві не надано підтвердження внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, з огляду на відсутність відповідної згоди. У зв`язку із наведеним, просили відмовити у задоволенні позову.

Від представника позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу в інтересах сім?ї за кошти, що заробляв саме ОСОБА_3 . Проте, враховуючи, що доходи та заробітна плата, отримана одним із подружжя також вважається спільним сумісним майном, ОСОБА_3 заявив позов про стягнення матеріальної компенсації половини вартості автомобіля. Тому, згідно вказаних норм, на автомобіль поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль був придбаний нею за особисті кошти. Сам по собі факт реєстрації автомобіля на ім?я ОСОБА_4 не може бути підставою для визнання автомобіля її особистою приватною власністю. Водночас, посилаючись на те, що автомобіль придбаний за її особисті кошти ОСОБА_4 зазначили, що автомобіль був придбаний за кошти, отримані в позику від ОСОБА_15 , яка являється її матір?ю. До відзиву відповідачка надала копію розписки від 10 квітня 2013 року, за якою, нібито, ОСОБА_11 надала у позику ОСОБА_4 на придбання автомобіля 180 000,00 грн. Разом з тим, відповідачка не врахувала, що придбання автомобіля за особисті кошти та придбання автомобіля за кошти, отримані в позику, має різне значення при визначенні правового статусу майна. Вказана розписка є штучним доказом, який був створений ОСОБА_4 спеціально для подання до суду позову про поділ майна. Таким чином, ОСОБА_4 намагається ввести суд в оману щодо джерела придбання спірного майна та привласнити його. При цьому, слід врахувати, що ОСОБА_11 є матір?ю ОСОБА_4 . Ніяких коштів у позику на придбання автомобіля ОСОБА_4 у ОСОБА_11 не брала. Надана відповідачкою розписка не доводить того, що вона взяла певну суму коштів та витратила їх саме на придбання спірного автомобіля. Також, ОСОБА_4 не було доведено, що автомобіль був придбаний в її особистих цілях. Перед пред?явленням позову ОСОБА_3 звернувся до суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 з проханням визначити вартість спірного автомобіля для визначення вартості компенсації його частки у зв?язку з продажем автомобіля ОСОБА_4 . Проте, оскільки автомобіль був проданий ОСОБА_4 , для визначення вартості компенсації суб?єкт незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 надав довідку, відповідно до якої проведеним аналізом ринку продажів подібних по характеристикам бувших у використанні транспортних засобів, легкових седанів - В, Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, встановлено, що станом на грудень 2015 року, їх середня ринкова вартість становила 280 230,00 грн. ОСОБА_4 не було додано будь-яких інших доказів на підтвердження ринкової вартості автомобіля Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., на час, коли вона його без згоди позивача відчужила. У відзиві на позов ОСОБА_4 зазначила, що за вартість автомобіля слід брати суму в 180 000,00 грн., що дорівнює сумі позики. Однак вказана сума не може братися до уваги як визначення вартості автомобіля на момент його відчуження. Посилання ОСОБА_4 на ненадання доказів внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації, є помилковим, оскільки предметом позову не є припинення права власності на частку у спільному майні одного із співвласників із виплатою йому грошової компенсації, а ОСОБА_3 таких вимог не заявляє. ОСОБА_3 вважає, що строк позовної давності не було пропущено, оскільки позивач дізнався про те, що автомобіль був відчужений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 після отримання витягу з Єдиного державного реєстру МВС України про власника автомобіля від 05 травня 2018 року. Саме з цього часу почався відлік позовної давності для звернення ОСОБА_3 з даним позовом.

Від представника відповідача ОСОБА_10 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якій вказали, що представник позивача жодним чином не спростував твердження відповідач та не навів вагомих аргументів по суті позовних вимог.

Відповідачка за основним позовом ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 23 липня 2005 року між позивачем (відповідачем за первісним позовом) ОСОБА_16 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_17 ) та відповідачем (позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 , було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції у Київській області (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 від 23.07.2005). Так як сімейне життя не склалось, сторони за спільною згодою 28.10.2014 року розірвали шлюб відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_8 від 28.10.2014. Під час шлюбу позивачем (за первісним позовом - відповідачем) придбано автомобіль марки KIA CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Проте придбано зазначений автомобіль за кошти, які належали їй особисто. Так, згідно договору № 214264-Y01123 від 11.04.2013, укладеного між ТОВ «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» в особі директора ОСОБА_18 (Продавець) та фізичною особою ОСОБА_6 (Покупець), продавець зобов?язується передати у власність покупця автомобіль, наведений у додатку № 1 до цього договору, а саме: автомобіль марки КІА модель CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в конфігурації TDEXMI02 MID, колір KЗG блискучий метал, а покупець - оплатити і прийняти цей автомобіль. Згідно п.2.4 даного договору повна вартість автомобіля з урахуванням ПДВ становить 165 700 грн. 00 коп. (сто шістдесят п?ять тисяч сімсот гривень 00 копійок). Зазначений транспортний засіб на праві приватної власності було зареєстровано 16.04.2013 за ОСОБА_6 . Разом з цим, напередодні, а саме 10.04.2013 ОСОБА_16 (на той час - ОСОБА_19 ) взяла в позику у своєї матері ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 180 000,00 грн. (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) на придбання зазначеного автомобіля, свідками чого стали ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , та про що позивачем було складено відповідну розписку. Необхідність у даній позичці була викликана тим, що позивач у той час обіймала посаду голови правління кредитної спілки «Народне Кредитне Товариство» і зазначений автомобіль був необхідним останній для використання в службових та особистих цілях. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 91 від 08.12.2015 року вказаний автомобіль було продано ОСОБА_7 в рахунок погашення наявної заборгованості відповідно до розписки від 10.04.2013 року. Вважає, що спірний автомобіль був особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом, оскільки був придбаний за її особисті кошти.

На підставі зазначеного, просить суд: даний зустрічний позов задовольнити, визнати автомобіль марки KIA CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_9 , д.н.3. НОМЕР_10 , майном особистої приватної власності ОСОБА_16 у період з 11.04.2013 до 08.12.2015 року та стягнути з ОСОБА_3 суми документально підтвердженого розміру судових витрат.

Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 29.08.2019 року № 2285/0/15-19 суддю Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_22 звільнено у відставку.

Відповідно до витягу з розпорядження керівника апарату Шолкової Т.М. від 11.11.2019 року № 127 справу № 367/4347/18 протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 року справу № 367/4347/18 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В.

Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року було прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді від 13.08.2020 року було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано зустрічну позовну заяву в одне провадження з первісним позовом.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу в інтересах сім?ї. При цьому, автомобіль був придбаний за кошти, що заробляв саме ОСОБА_3 . На підтвердження своїх офіційних доходів 31 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримав Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, з якого убачається, що він офіційно працював та отримував заробітну плату у розмірі достатньому для придбання вказаного вище транспортного засобу. Крім того, ОСОБА_3 шукав додатковий заробіток та мав додатковий дохід. Проте, враховуючи, що доходи та заробітна плата, отримана одним із подружжя також вважається спільним сумісним майном, ОСОБА_3 заявив позов про стягнення матеріальної компенсації половини вартості автомобіля. Разом з тим, ОСОБА_16 не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль був придбаний нею за особисті кошти. В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_16 надала копію договору купівлі-продажу автомобіля, копію розписки про отримання в борг коштів від 10 квітня 2013 року, наданій своїй матері ОСОБА_15 , копію своєї трудової книжки, а також зазначила, що те, що вказані обставини можуть бути підтверджені показами свідків. Однак, ні копії договору купівлі-продажу, ні трудова книжка не підтверджують того, що автомобіль був придбаний за особисті кошти. Те саме стосується і розписки про отримання в борг коштів від 10 квітня 2013 року. На переконання ОСОБА_3 вказана розписка є штучним доказом, який був створений ОСОБА_16 спеціально для подання до суду для вирішення спору щодо автомобіля. Таким чином, ОСОБА_16 намагається ввести суд в оману щодо джерела придбання спірного майна та привласнити його. ОСОБА_11 е матір?ю ОСОБА_16 . Ніяких коштів у позику на придбання автомобіля ОСОБА_16 у ОСОБА_11 не брала. Надана позивачкою за зустрічним позовом розписка не доводить того, що вона взяла певну суму коштів та витратила їх саме на придбання спірного автомобіля. Також, ОСОБА_16 не було доведено, що автомобіль був придбаний в її особистих цілях. Крім того, слід враховувати, що придбання автомобіля за особисті кошти та придбання автомобіля за кошти, отримані в позику, має різне значення при визначенні правового статусу майна. За загальним правилом, якщо майно придбавається за запозичені : кошти, то воно є спільною сумісною власністю.

Від представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_10 подано відповідь на відзив за зустрічним позовом, у якій вказано, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом, оскільки був придбаний за її особисті кошти.

Ухвалою від 23 березня 2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 23.08.2023 року позивач-відповідач ОСОБА_3 надав пояснення, що у 2013 році, перебуваючи у шлюбі подружжям було придбано автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску. У 2014 році шлюб було розірвано. Автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя: 50 тисяч грн. було з продажу попереднього авто «Ланос», 50 тисяч грн. ОСОБА_3 запозичив на роботі та 50 тисяч грн. заощаджень. Авто було зареєстроване на ім`я дружини. Транспортний засіб було придбано для сім`ї. У 2015 році дружина звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, але згодом відкликала його. Позивач дізнався 05.05.2018 року про продаж автомобіля. Позивач стверджував, що дружина не брала у борг грошові кошти у своєї матері. А також вважав, що ціна за авто у розмірі 20 тис. грн. вказана у договорі купівлі-продажу є невірною.

У судовому засіданні 23.08.2023 року відповідачка-позивачка ОСОБА_16 надала пояснення, що автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, у 2013 році був придбаний за її власні кошти, які вона запозичила у своєї матері. Зазначила, що вони разом з чоловік обирали авто. З самого початку подружжя домовилось, що автомобіль буде належати ОСОБА_16 . У 2014 році ОСОБА_16 була за кордоном на відпочинку та ОСОБА_3 забрав автомобіль. Згодом поліція повернула ОСОБА_16 авто. Підтвердила, що подружжя продало авто «Ланос», але куди були витрачені кошти з продажу їй невідомо. Вказала, що вона мала невелику заробітну плату та бюджет у сім`ї був спільний. У 2014 році подружжя розлучилось, і 26.06.2015 року ОСОБА_16 подала позов до суду про проділ майна подружжя, але згодом сторони домовились, що автомобіль залишається їй. У ОСОБА_16 з матір`ю була домовленість, а тому в рахунок повернення боргу за розпискою було продано авто за ціною 20 тис. грн.

У судовому засіданні 08.05.2024 року ОСОБА_20 будучи приведеною до присяги та допитаною як свідок, надала суду показання, згідно яких зазначила, що вона знайома зі сторонами з моменту їх шлюбу. Вказала, що у квітні 2013 року вона була присутня, коли ОСОБА_23 прийшла до матері ОСОБА_7 та попросила у борг 180 тис. грн. для придбання автомобіля. ОСОБА_7 дала грошові кошти ОСОБА_24 під розписку.

У судовому засіданні 08.05.2024 року ОСОБА_25 будучи приведеною до присяги та допитаною як свідок, надала суду показання, згідно яких зазначила,що вона є знайомою ОСОБА_16 . Вказала, що приблизно у квітні-травні 2013 року вона була присутня разом з ОСОБА_20 , коли ОСОБА_26 прийшла до своєї матері ОСОБА_7 та попросила у борг грошові кошти для придбання автомобіля. ОСОБА_7 дала грошові кошти ОСОБА_24 під розписку, у якій розписалися ОСОБА_20 та ОСОБА_25 . Свідок не пам`ятає, яку суму коштів ОСОБА_7 передавала своїй доньці.

У судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_1 просив первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідачки-позивачки ОСОБА_2 просив зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку, що первинний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 201 області (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 від 23.07.2005).

28 жовтня 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано, про що складено відповідний актовий запис за № 75 (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_8 від 28.10.2014).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.(постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-цпровадження № 14-108звц21).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії,згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц ). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст. 71 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша та друга статті 60 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22)

Встановлено, що за час перебування у шлюбі 11.04.2013 р. сторони набули у власність транспортний засіб - автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім?я ОСОБА_6 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу автомобіля № 214264-Y01123 від 11.04.2013 року.

Згідно договору № 214264-Y01123 від 11.04.2013 року, укладеного між ТОВ «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» в особі директора ОСОБА_18 (Продавець) та фізичною особою ОСОБА_6 (Покупець), продавець зобов?язується передати у власність покупця автомобіль, наведений у додатку № 1 до цього договору, а саме: автомобіль марки КІА модель CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в конфігурації TDEXMI02 MID, колір KЗG блискучий метал, а покупець - оплатити і прийняти цей автомобіль.

Згідно п. 2.4 даного договору повна вартість автомобіля з урахуванням ПДВ становить 165 700 грн. 00 коп. (сто шістдесят п?ять тисяч сімсот гривень 00 копійок).

В свою чергу, 10.04.2013 року ОСОБА_16 (на той час - ОСОБА_19 ) взяла в позику у своєї матері ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 180 000,00 грн. (сто вісімдесят тисяч гривень 00 коп.).

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом із тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Отже, якщо спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

Наведене узгоджується із викладеним у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14.

Ураховуючи те, що спірний автомобіль, який був зареєстрований на ім`я відповідачки за первісним позовом, набутий за договором купівлі-продажу за час шлюбу між сторонами, а відповідачка не надав належних доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль набутий в особистих цілях, а не в інтересах сім`ї, за кошти, які належали їй особисто, то даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (автомобіль) не спростована.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу),співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.(Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Судувід 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження № 61-5915св22).

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини,зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

ОСОБА_3 просив суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом присудження йому грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя.

Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, друга, четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду України від 24 травня 2023 року справа № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Матеріали справи містять докази, які підтверджують відчуження ОСОБА_4 на користь третьої особи ОСОБА_7 автомобіля марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 ,. Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу № 91 від 08.12.2015 року.

Вказаний автомобіль було продано ОСОБА_7 за ціною 20 000 грн.

Таким чином, судом встановлено, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач ОСОБА_4 розпорядилась ним на власний розсуд без згоди позивача ОСОБА_3 , тому суд дійшов висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 рокуусправі №127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22), від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Представник відповідача за первісним позовом стверджує, що автомобіль було придбано за 165 700,00 грн. відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 214264-Y01123 від 11.04.2013 року, 08.12.2015 року транспортний засіб був проданий за ціною 20 000,00 грн.

Втім, як зазначається у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18), від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження № 61-5915св22).

В договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому суд не може взяти його до уваги, так як під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надав довідку суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року № 2-040, відповідно до якого ймовірна ринкова вартість автомобіля Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, станом на грудень 2015 року середня ринкова вартість становить 280 230,00 грн. Оскільки автомобіль на огляд не був наданий, його вартість визначена як ймовірна.

Позивач ОСОБА_3 вжив всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, тоді як інша сторона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості транспортного засобу на час вирішення спору і не спростувала визначений у висновку оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що саме ринкова вартість автомобіля, вказана у довідці суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року № 2-040, підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61-8383св19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Таким чином з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , в сумі 140 115,00 грн.

Щодо строку позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя, суд вказує наступне.

Статтею 69 СК України встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Зважаючи на те, що позивач дізнався, що автомобіль був відчужений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 після отримання витягу з Єдиного державного реєстру МВС України про власника автомобіля від 05 травня 2018 року, то саме з цього часу почався відлік позовної давності для звернення ОСОБА_3 з даним позовом.

Враховуючи наведене, позивачем не було пропущено строку позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, З ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із п. 24 вказаної Постанови, до складу майна, шо підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідна правова позиція визначена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017 року у справі № 718/585/16-ц, за якою майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Так, з поданих позивачем за зустрічним позовом доказів не вбачається, що саме за отримані нею в позику кошти, остання придбала автомобіль. Суд також критично оцінює посилання відповідача-позивача на ті обставини, що її матір дала у борг грошові кошти для придбання автомобіля, оскільки надана розписка від 10.04.2013 року щодо позики не стосуються даної справи та жодним чином не підтверджує зазначені обставини у справі.

Отже, ті обставини, що автомобіль був придбаний відповідачкою-позивачкою особисто за позичені кошти і не в інтересах сім`ї, відповідачка-позивачка не довела належними та допустимим доказами, а відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 , адреса: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в рахунок компенсації вартості належної йому частки в спільному майні подружжя, а саме 1/2 частини автомобіля марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , в сумі 140 115,00 грн. (сто сорок тисяч сто п`ятнадцять гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_12 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 401,16 грн. (одна тисяча чотириста одна гривня 16 копійок).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Повний текст судового рішення складений 10.02.2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Я.В. Шестопалова