ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 760/22771/15

Провадження: № 22-ц/824/803/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., суддів Нежури В. А.,Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І. А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2014 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21099», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , на ділянці Шулявського шляхопроводу в місті Києві, зі сторони вул. О.Довженка в напрямку вул. В.Гетьмана, неправильно відреагував на зміну дорожньої обстановки, виїхав на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Власником вказаного автомобіля є дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Вказував, що відповідно до вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вказаній ДТП.

Позивач зазначав, що відповідно до звіту про оцінку майна від 22 жовтня 2014 року вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП автомобілю «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 151 800 грн.

Також позивач вказав, що внаслідок ДТП автомобіль, яким він керував перебуває у несправному стані, що унеможливлює його використання за призначенням. Позивач зазначав, що втратив значну частину свого заробітку, оскільки автомобіль був його основним джерелом прибутку, внаслідок чого постійно знаходився у пригніченому стані, почав нервово до всього відноситись, а також почав відчувати розлади у здоров`ї, оскільки під час аварії отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правового передпліччя, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, та і по час подання позову його фізичний стан не повністю відновився. Крім того, посилався на те, що зазнав значних матеріальних збитків у зв`язку з чим, був вимушений купляти лікарські засоби задля покращення свого фізичного стану.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути із ОСОБА_1 153 572 грн 44 коп відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн відшкодування моральної шкоди та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Солом`яиського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 153 572 грн 44 коп. відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2753 грн 72 коп.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю. '

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що аналіз змісту норм ст.ст. 35 та 36 Закону Україну «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить, що виплата страхового відшкодування потерпілій особі здійснюється страховиком після узгодження його розміру й на підставі заяви про страхове відшкодування, в якій зазначається зміст майнової вимоги. Станом на день ухвалення судом рішення не було встановлено факту подання позивачем заяви про страхове відшкодування, не було встановлено факту причин не виплати страховою компанією страхового платежу, не встановлено розміру страхового платежу, не встановлено причин не звернення позивача до страхової компанії для отримання страхового платежу (якщо позивач не звертався до страхової компанії).

Вказує, що розрахована сума згідно калькуляції підлягає перерахунку та є такою, що взагалі не може братися за основу, а звідси некоректним також є і сума Сврз (вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу), що є основною складовою формули визначення матеріальної шкоди. Сама сума розрахованого матеріального збитку за замовчуванням є невірною через помилку в підставленні значення розрахованої оцінювачем суми до формули.

Також вказує, що набір ліків, які купувались позивачем, можуть бути потенційно придбаними будь-якою абсолютно здоровою людиною для щоденного використання. У матеріалах справи відсутні будь-які рецепти на виписані ліки позивачу, які були б виписані йому внаслідок отриманих травм після ДТП. Крім того, визначена судом першої інстанції сума моральної шкоди нічим не підтверджена, судом першої інстанції не наведено жодного документального доказу спричиненого тривалого розладу здоров`я позивача, як і матеріали справи не містять жодного такого документу, крім платіжних чеків придбання фармацитрону, вітамінів, парацетамолу тощо.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України та ч.1 ст.369 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 23 червня 2014 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21099», д.н.з. НОМЕР_1 , на ділянці Шулявського шляхопроводу в місті Києві, зі сторони вул. О.Довженка в напрямку вул. В.Гетьмана, неправильно відреагував на зміну дорожньої обстановки, виїхав на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді (а.с.5-6).

Відповідно до ч.б ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до звіту про оцінку майна колісного транспортного засобу «MercedesBenz», що належить ОСОБА_3 , від 22 жовтня 2014 року вартість матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП автомобілю «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 151 800 грн (а.с.7-23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальних збитків в розмірі 153 572 грн 44 коп. Разом з цим, враховуючи обставини порушення прав позивача пошкодженням майна, спричиненим тривалим розладом здоров`я, виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року №147/66/17 за змістом ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання ст.11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в ст.З ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

З огляду на вказане, закон визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізує право на отримання відшкодування завданої йому шкоди під час експлуатації наземного транспортного засобу, не виконує покладені на нього законом обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Загальний порядок відшкодування шкоди,завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначена ст.1166 ЦК України.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (п. 69 ч.1 ст.1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон №1961 -IV. Згідно зі ст.999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон №1961-IV. Законом №1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно із ст.З Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1 ст.22 Закону №1961-IV).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-ІУ у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.З Закону №1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (ст.З Закону №1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика (и.гі. 69-88 вищезазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду).

Крім того Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-ІУ не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Тому висновок суду першої інстанції про право потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, в даному випадку є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктам 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Враховуючи вищевикладене , суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не врахував останніх правових висновків Верховного Суду України.

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах №570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі №486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах №750/5785/18, №570/2739/16-ц та №554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі №554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року №201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі №263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі №640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-31 бцсі 8) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власниківназемних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст.1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Як видно із матеріалів справи, позивач не звертався із заявами до страховика (страхової компанії), не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду, позивач не посилався на те, що не звернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає.

Отже, позовні вимоги про стягнення матеріальних збитків в межах страхової виплати повинні були бути заявлені саме до страховика особи, винної у ДТП.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення ст.51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Однак, позивачем питання щодо залучення до участі у справі належних відповідачів або заміни неналежних відповідачів під час розгляду справи судом першої інстанції не порушувалось.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи', а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки висловлені і в постановах Великої Палати Верховного;Суду від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17.

Разом з тим, вирішуючи спір у даній справі судом першої інстанції не було враховано наступного.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст.30 Закону №1961-ТУ, який згідно зі ст.8 ЦІ

Згідно з п.30.2 ст.30 Закону №1961-ІУ, якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.

Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на рсмоігг транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Отже, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №752/13375/19. .

Відповідно до ч.З ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді апеляційної скарги судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до звіту про оцінку майна колісного транспортного засобу Mercedes Benz, що належить ОСОБА_3 від 22 жовтня 2014 року, складеного на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля до пошкодження становила 151 838 гри 11 коп. Вартість відновлювального ремонту становить 165 063 гри 50 коп. Вказаним звітом встановлено, що відновлення автомобіля «Mercedes-Benz С200К» є не доцільним.

Отже, враховуючи, що вартість ремонту пошкодженого автомобіля «Mercedes Benz» перевищує вартість цього автомобіля до ДТП, то автомобіль вважається фізично знищеним.

Стягуючи відшкодування у розмірі 151 800 грн 00 коп., суд першої інстанції не застосував положення ст.30 Закону №1961-IV, згідно п.30.1 якого транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Згідно з п.30.2 ст.30 цього Закону, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, за замістом даної норми, позивач має право на відшкодування шкоди у вигляді різниці між вартістю автомобіля «Mercedes Benz С200К» до та після ДТП за вирахуванням сплаченого йому страхового відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц зазначено, що у випадку, якщо транспортний засіб є фізично знищеним, то його власнику відшкодовується виключно різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП (п.п.46- 48).

При цьому,вищевказаний звіт не містить інформації про вартість транспортного засобу після ДТП. Такої інформації також не містять інші матеріали справи.

Отже, ураховуючи наведені вище встановлені обставини, які свідчать про те, що вартість автомобіля «Mercedes Benz С200К» до ДТП становила 151 838 грн 11 коп., а його вартість після ДТП суду невідома, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на його користь матеріальних збитків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції наведеного не врахував, як і не врахував відсутність у справі будь-яких відомостей про вартість належного позивачу автомобіля «Mercedes Benz С200К» після ДТП, що призвело до неправильного вирішення спору в частині відшкодування матеріальної шкоди.

При цьому, колегія не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди з відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

При визначенні розміру відшкодування ураховуються вимоги розумності та справедливості.

Як зазначено вище, вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді (а.с.5-6).

Колегія суддів відмічає, що для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, при цьому, вищезазначеним вироком від 01 жовтня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 1374/е від 20.08.2014 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правого передпліччя: уламковий перелом правої променевої кістки (зі зміщенням уламків), що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Тобто, факт завдання шкоди позивачу є обставиною встановленою вироком суду, який є чинним, а отже суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з іншим ушкодженням здоров`я, а також у вигляді душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Виходячи з вищевикладеного та ураховуючи обставини порушення прав позивача пошкодженням майна, спричиненим тривалим розладом здоров`я, визначена сума судом першої інстанції на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 відповідає засадам розумності та справедливості.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальних збитків підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині, а в частині вимог про відшкодування моральної шкоди залишенню без змін.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи па новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, при зверненні до суду ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1635 грн 73 коп.

Відповідач, оскаржуючи рішення, сплатив судовий збір в розмір 2453 грн 60 коп.

Ураховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги в сумі 10 000 грн, що становить 6 % (100 х 10 000) : 153 572,44) від заявлених позовних вимог, тому судовий збір, який повинен бути стягнений пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача на користь позивача, становить 99 грн (1635,73 х 6 %).

В свою чергу апеляційну скаргу задоволено на 94 %, отже судовий збір має бути стягнутий з позивача у розмірі 2 306,38 грн (2453,60 грн. х 94%).

Положеннями п. 10 ст. 141 ЦПК передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

В даному випадку колегія суддів вважає за необхідне на підставі п.10 ст.141 ЦПК України покласти на позивача обов`язок відшкодувати відповідачу різницю судового збору а саме 2 207 грн 38 коп (2 306,38 грн - 99 грн).

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Кошошка Дениса Борисовича в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року в частині стягнення матеріальних збитків скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сплаті судового збору у розмірі 2 207 грн 38 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених н. 2 ч. З ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова