П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 752/26872/19

Провадження: № 22-ц/824/4568/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кучер Ярослави Григорівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К. Г.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальні послуги, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 (після зміни прізвища - ОСОБА_3 ) є власницею квартири АДРЕСА_1 . ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та надає зазначені послуги відповідачу, нараховує плату за них, а також формує і надає споживачу рахунки на оплату комунальних послуг, згідно затверджених уповноваженими органами тарифів, зокрема - рахунки на оплату послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води. Відповідно до ст.ст. 19-20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір із виконавцем про надання йому житлово-комунальних послуг. Однак боржником, на даний час, договір про надання житлово-комунальних послу з ТОВ «Теплопостачсервіс» не укладено. З яких причин боржник не уклав такий договір позивачу не відомо. Відповідачка регулярно отримує комунальні послуги, які надає позивач, не відмовляється від цих послуг та фактично споживає їх. Жодного разу не звернулася до позивача із запереченнями щодо боргу, який кожного місяця вказується в рахунках. Станом на листопад 2019 року розмір заборгованості відповідачки складає: за надані послуги з централізованого опалення - 11556,64 гривень (за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року); за надані послуги з централізованого постачання гарячої води - 8929,70 гривні (за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року). У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 вказані суми боргу не сплатила і прострочила виплату, то відповідно до положень ст. 625 ЦК України зобов`язана сплатити також нараховані на суму заборгованості за централізоване опалення інфляційні втрати у розмірі 2795,88 грн та 3% річних у розмірі 923,46 грн; а також нараховані на суму заборгованості за централізоване водопостачання інфляційні втрати у розмірі 730,98 грн та 3% річних у розмірі 348,24 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кучер Я. Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не вирішив по суті позовні вимог, які стосувались стягнення заборгованості з центрального опалення та централізованого водопостачання, а також не вирішив питання розподілу судових витрат. Висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності переривався не відповідає дійсності, оскільки жодної оплати основного боргу позивачкою здійснено не було. Також вказала, що оскільки на момент розгляду судом першої інстанції вказаної справи на території України введений військовий стан, то відсутні підстави для застосування до позивачки штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Агбонгале Л. С. в інтересах ТОВ «Теплопостачсервіс» заперечила проти апеляційної скарги та зазначила, що згідно довідки про нарахування відповідачкою вносилась часткова оплата за житлово-комунальні послуги в грудні 2015року, січні-лютому 2016 року, травні 2016 року, січні 2017 року, березні-квітні 2017 року, червні 2017 року, вересні 2017 року, лютому 2018 року та жовтні 2018 року. Отже, перебіг позовної давності переривався вчиненням відповідачкою дій, що свідчать про визнання ню свого боргу, а тому, позивач не пропустив строк позовної давності за даним позовом. Крім того, відповідачка під час судового розгляду справи повністю сплатила борг, щодо якого виник спір у даній справі, тобто, визнала заборгованість в повному обсязі. Оскільки відповідачка прострочила виконання зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг позивачем правомірно було застосовано штрафні санкції, передбачені ст. 625 ЦК України. Також вказала, що постановою КМУ від 05.02.2022 року № 206 заборонено нарахування штрафних санкцій в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих територіях.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Будинок АДРЕСА_2 перебуває на утриманні та обслуговуванні товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс»

Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який надає ці послуги та нараховує плату за них, згідно затверджених тарифів. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Теплопостачсервіс» зареєстровано 01.06.2007 року № 1 019992 ( а. с. 12).

Згідно довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення та централізоване постачання гарячої води за період з 01.01.2015 року по 21.11.2019 року розмір заборгованості відповідачки станом на 21.11.2019 року складає: 11556,64 грн за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року; 8929,70 грн за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року.

Після пред`явлення позову у грудні 2021 року відповідачка добровільно сплатила заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 11556,64 грн та заборгованість за житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води в розмірі 8929,70 грн.

Відповідно до довідки ТОВ «Теплопостачсервіс» № 13 від 20 червня 2024 року станом на 31.05.2024 року заборгованість за гаряче водопостачання та централізоване опалення відсутня.

Відповідно до розрахунку позивача №50/2-112Т/1 від 21.11.2019 року на розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення нараховано 3% річних у розмірі 923,46 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 2795,88 грн за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року (а. с. 6).

Відповідно до розрахунку позивача від 21.11.2019 року на розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води нараховано 3% річних у розмірі 348,24 грн, а також інфляційні втрати в розмірі 730,98 грн за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка після пред`явлення позову добровільно сплатила заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 11556,64 грн та заборгованість за житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води в розмірі 8929,70 грн, тим самим, частково задовольнила позовні вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості. Зважаючи на те, що заборона нарахування штрафних санкцій діє лише з 24.02.2022 року, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення нарахованих на суму заборгованості за централізоване опалення інфляційних втрат у розмірі 2795,88 грн та 3% річних у розмірі 923,46 грн; а також нарахованих на суму заборгованості за централізоване водопостачання інфляційних втрат у розмірі 730,98 грн та 3% річних у розмірі 348,24 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

За приписом статті 625 ЦК України боржники не звільняються від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21 липня 2005 р. № 630 (далі - Правила).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачка ОСОБА_1 є споживачем наданих позивачем житлово-комунальних послуг.

Станом на грудень 2021 року заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року у розмірі 11 556,64 грн, а також за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 8929,70 грн відповідачкою сплачена у повному обсязі.

За наведених обставин позивач у відповіді на відзив вказав, що не підтримує вказаних позовних вимог, проте підтримує позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання відповідачкою своїх зобов`язань щодо оплати житлово-комунальних послуг.

З мотивувальної частини рішення суду першої інстанції убачається, що суд першої інстанції фактично відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення основної заборгованості унаслідок задоволення таких вимог відповідачем після пред`явлення позову, однак помилково не виклав відповідний висновок в резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення його резолютивної частини висновком про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року у розмірі 11 556,64 грн, а також за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 8929,70 грн.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів ураховує наступне.

Правовий аналіз наведених вище норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів зробити висновок про те, що у відповідачки булазаборгованість з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та наявність порушеного права ТОВ «Теплопостачсервіс».

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та гарачого водопостачання із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення таких позовних вимог відповідачка просила суд застосувати строк позовної давності до заборгованості за період з жовтня 2015 року по жовтень 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відтак, відповідачка зобов`язана була вносити плату за користування послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води щомісячно, а тому перебіг позовної давності починається з наступного дня після закінчення строку внесення щомісячного платежу.

За розрахунком позивача, відповідачкою вносилась оплата за централізоване опалення у груді 2015 року, січні-лютому 2016 року, травні 2016 року, січні 2017 року, а за гаряче водопостачання у вересні 2017 року, лютому 2018 року.

Згідно наданих відповідачкою розрахунків, які датуються з жовтня 2016 року, відповідачкою здійснено оплату за централізоване гаряче водопостачання у вересні 2017 року, а за централізоване опалення - у січні 2017 року, тобто, в межах строку позовної давності до вимог про сплату періодичних платежів, починаючи з жовтня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Зважаючи на викладені обставини, а також те, що позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2015 року, пред`явивши позов у листопаді 2019року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про переривання позовної давності до платежів за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року, атому строк позовної давності за пред`явленим позовом не пропущено.

В будь-якому випадку, відповідачка добровільно сплативши наявну у неї заборгованість, яка виникла у зв`язку з несплатою послуг з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року у розмірі 11 556,64 грн, а також послуг з централізованого постачання гарячої води за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 8929,70 грн, тим самим визнала наявність у неї вказаного боргу, атому відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності, та, відповідно для відмови у стягненні 3 % річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відхиляючи доводи скаржника про незаконність стягнення 3 % річних та інфляційних втрат враховуючи положення абз. 3 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», колегія звертає на наступне.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону того чи іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом.

Так, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває станом на час вирішення справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» постановив в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні»: установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Отже, вказаною постановою забороняється стягувати з громадян заборгованість за житлово-комунальні послуги, утворену після 24 лютого 2022 року.

Норма ст. 625 ЦК України не втратила свою чинність, спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період, який починається з 24 лютого 2022 року включно. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

3% річних та інфляційні втрати, про стягнення яких просить позивач, були нараховані на суму заборгованості, яка виникла станом на листопад 2019 року, тобто у період, коли в Україні не діяв воєнний стан, отже, введена постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 з 24 лютого 2022 року заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням, на період дії воєнного стану в Україні на спірні правовідносини не поширюється.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених підстав, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат згідно смт. 625 ЦК України слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кучер Ярослави Григорівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення осовної заборгованосіт змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2019 року у розмірі 11 556,64 грн, а також за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з березня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі 8929,70 грн.

В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова