Справа № 372/4413/24
Провадження № 2-222/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Водолазської Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :05:111:0001, шляхом виселення відповідача та усіх інших осіб, які безпідставно перебувають у зазначеному будинку, а також стягнення понесених судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 01 вересня 2020 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів та 30 вересня 2021 року укладено додаткову угоду до договору позики грошових коштів від 01.09.2020 року з відповідними змінами та доповненнями. З метою забезпечення виконання вимог основного зобов`язання, між позивачем та відповідачем, укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого були внесені в іпотеку житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Умови договору позики та договору іпотеки виконані не були, у зв`язку з чим було звернено стягнення на предмет іпотеки і внесений запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70702802 від 14.12.2023 року. В 2024 році позивач приїхав до будинку, але зайти до нього не зміг, дізнався що відповідачка разом з членами своєї родини досі безпідставно фактично мешкає в цьому будинку, на подвір`ї знаходився великий пес, який не пускав пройти на територію будинку, позивача на територію будинку відповідач не пустила, звільнити будинок відмовилася. Позивач був вимушений звернутися з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Обухівського районного управління поліції та 17.07.2024 року за №7954 був отриманий лист про результати перевірки і було рекомендовано звернутися до суду для захисту порушеного права. Позивач звертався до відповідача неодноразово з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, позивачем було надіслано декілька вимог про усунення порушень. Проте, відповідач продовжує користуватися будинком і такі дії створюють позивачу перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, а тому позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 08 жовтня 2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою 07 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, та просив їх задовольнити, щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечив.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача подав до суду пояснення в яких просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку з їх недоведеністю, та безпідставнітю, так як матеріали справи не містять жодних доказів, проживання чи перебування відповідача у спірному житлі. Крім того відповідачка на даний час перебуває за кордоном, що підтверджується копією паспорта.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів.

28 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В. та зареєстрований в реєстрі за №5084, відповідно до умов якого були внесені в іпотеку житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

04 квітня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В. та зареєстрований в реєстрі за №5084.

Умови Договору позики та Договору іпотеки виконані не були, у зв`язку з чим було звернено стягнення на предмет іпотеки і внесений запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70702802 від 14.12.2023 року.

Як вбачається з витягу реєстру речових прав від 14.12.2023 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 11.12.2024 року право власності 12.12.2023 року зареєстровано за позивачем на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :05:111:0001, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Козинської селищної Ради №2162/09-06/11-2024 від 24.07.2024 року відомості про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

01.02.2024 року, 02.07.2024 року, 18.11.2024 року позивачем направлялися вимоги про звільнення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідачем ніяких дій, щодо звільнення будинку від речей та інших мешканців не здійснено.

Висновком Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 16.12.2024 року, встановлено, що позивач на протязі 2024 року не може потрапити до свого будинку за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим що там проживає подруга відповідачки, а сама відповідачка начебто перебуває за кордоном.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача були порушені, невизнані або оспорені відповідачем (відповідачами) і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) шляхом виселення.

Застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЕСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та с необхідним у демократичному суспільстві.

Для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживають та/ користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Такі висновки суду висловив Верховний суд й у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/175/17.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, зазначено, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до встановленого Верховним Судом висновку у справі №125/2246/16-ц від 11.12.2018, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (див. Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Позивач ОСОБА_1 набув право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 28.12.2021 року, реєстраційний номер 5084, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С.В.

Суд дійшов висновку про те що позивач як власник, який отримав спірний житловий будинок та земельну ділянку в установленому законом порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач чинить йому у цьому перешкоди, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В ході розгляду справи відповідачкою не надано доказів наявності у неї права користування спірним будинком, тоді як позивач довів наявність права власності на спірне майно та наявність перешкод у користуванні своєю власністю, заперечення представника відповідача про перебування відповідачки за кордоном суд не бере до уваги, оскільки надана копія одного аркуша паспорта не є належним доказом підтвердження постійного перебування відповідача за кордоном, будь яких належних та допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, на підтвердження правомірності проживання, чи перебування у спірному будинку відповідачкою не надано та матеріали справи не містять. Як і не містять матеріали справи жодного доказу набуття відповідачем права користування (властності) на спірний будинок.

Користуючись спірним будинком за відсутності правових підстав (власність, оренда), відповідачка фактично чинять власнику вказаного житла перешкоди в користуванні та розпорядженні його власністю.

А тому оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ураховуючи, що відповідачка проживає, та перебуває в спірному будинку за відсутності правових підстав (власність, оренда), суд приходить до висновку, що за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення без надання іншого жилого приміщення, осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина 3 стаття 116 ЖК УРСР).

У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Враховуючи вказані приписи ЖК УРСР, суд вважає, що вирішення питання про виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення можливе, оскільки відповідачкою не надано і матеріали справи не містять жодного доказу правомірності її вселення у спірний будинок.

З огляду на наведене, з урахуванням тієї обставини, що спірний будинок належить на праві власності позивачу, відповідачка вселились самоправно, суд вважає, що існують підстави для її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1211 гривня 20 копійок в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою з кадастровим номером :05:111:0001, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211 гривня 20 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя