УХВАЛА

про забезпечення позову

13 лютого 2025 року м. Мукачево Справа №303/1040/25

2/303/311/25

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву про забезпечення позову за заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» від імені якого діє Сокуренко Наталія Вікторівна,

ВСТАНОВИВ:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») від імені якого діє Сокуренко Наталія Вікторівна звернулося до суду через систему «Електронний суд» із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором.

Разом з позовом також подано на розгляд суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а також заборони ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в т.ч., але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер: :10:101:0126, площа: 0.12 га (надалі Земельна ділянка).

Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про те, що внаслідок невиконання зобов`язання за кредитним договором права АТ КБ «Приватбанк», як кредитора, було порушено. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2011 року (справа№0417/2-4696/2011) стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, однак відповідачі не здійснили жодного платежу для погашення заборгованості та не виконали рішення суду. Наразі банківська установа звернулася за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з відповідачів три проценти річних та інфляційні втрати за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором.

Вжиття заходів забезпечення позову, унеможливить реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, який належить відповідачу (2) за третіми особами. Таким чином, позивачу не потрібно буде докладати значних зусиль для відновлення своїх прав у разі невжиття цих заходів.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, матеріали позовної заяви, суд констатує наступне.

Матеріали позовної заяви свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ЗАТ ЗБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №К163-07/Ф від 26.12.2007 року (надалі Кредитний договір), відповідно до умов якого банківська установа зобов`язалася надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 грудня 2007 року по 24 грудня 2010 року включно у вигляді поновлювальної кредитної лінії в розмірі 100000,00 доларів США на розвиток власного бізнесу, а також у розмірі 5220,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.65% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В рахунок забезпечення зобов`язань за Кредитним договором банківська установа уклала договір поруки №1 від 26.12.2007 року з поручителем - ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2011 року (справа № 0417/2-4696/2011) було задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 2 335 547 грн 65 коп. за кредитним договором № К163-07/Ф від 26.12.2007 року та судовий збір у розмірі 188 грн 20 коп., всього 2 335 735 грн 85 коп.

Представник позивача посилається на те, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2011 року по справі №0417/2-4696/2011 не оскаржувалось та набрало законної сили, однак на даний час воно не виконано, заборгованість не погашена.

Наразі, позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів (1) та (2) суми у розмірі 721 092,47 грн. (три проценти річних та інфляційних втрати) за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № К163-07/Ф від 26.12.2007.

Згідно з даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер довідки: 408449727 від 17.12.2024), ОСОБА_2 належить на праві власності Земельна ділянка.

Аналізуючи фактичні обставини за заявою на предмет їх відповідності вимогам законодавства, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам..

При цьому, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

Отже, заходи забезпечення позову (вимог), без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

При вирішенні заяви слід зазначити, що заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.

В протилежному випадку, - уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Предметом спору у даній справі є солідарне стягнення з відповідачів (1) та (2) суми у розмірі 721 092,47 грн. (три проценти річних та інфляційних втрати) за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № К163-07/Ф від 26.12.2007.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказало, що існує ймовірність відчуження відповідачем (2) Земельної ділянки. На підтвердження своїх доводів банк надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка підтверджує, що нерухоме майно, на яке просить позивач накласти арешт, дійсно належить відповідачу (2). Таке майно не є заставним, і не перебуває в іпотеці.

Аналіз змісту заяви про забезпечення позову та позовних матеріалів свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити ефективний захист та поновлення прав позивача, у разі, якщо під час розгляду спору у даній справі будуть встановлені факти порушення таких прав, а тому наявні правові підстави для накладення арешту на Земельну ділянку відповідача (2).

Наведене, узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 31 травня 2023 року по справі № 757/30594/21-ц.

В свою чергу, питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року по справі № 567/459/23 зазначено: «Разом з тим, колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

За таких обставин, враховуючи предмет спору у цій справі, не є необхідним і співмірним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про держреєстрацію речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову та спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості ефективного захисту прав позивача. Водночас, не є необхідним і співмірним додатково забороняти ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями здійснювати реєстраційні дії щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в т.ч., але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо Земельної ділянки. Оскільки, при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

Наведене, узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 24 липня 2024 року по справі № 567/459/23.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 81, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

2. Накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер: :10:101:0126, площа: 0.12 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227).

2.2. В задоволенні іншої частини вимог за заявою про забезпечення позову відмовити.

3. Ухвала підлягає негайному виконанню.

4. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

5. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

6. Ухвала суду складена та підписана 13.02.2025.

7. Заявник: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», 01001, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, ;

Особи, які можуть отримати статус учасника справи:

Відповідач (1): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач (2): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.В. Кость