ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/222/21

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/2/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію, визнання права власності ( суддя Овсієнко Ю.К.) ухвалене в м. Чернігові о 12 годині 42 хвилини,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію, визнання права власності

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2019 року, вони з ОСОБА_2 проживали у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, піклувались один про одного. Під час спільного проживання з ОСОБА_2 , вартість майна у вигляді частини будинку, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, істотно збільшилась, внаслідок здійснення розбудови та ремонтних робіт у будинку та прибудинкової території. Здійснення зазначених поліпшень відбувалась за кошти позивача, який був приватним підприємцем і мав значний дохід, в той час , як ОСОБА_2 не працювала. Після припинення фактичних шлюбних відносин, 03.08.2020 року ОСОБА_2 подарувала належну їй на праві власності частину будинку та продала земельну ділянку, які знаходяться по АДРЕСА_1 своїй знайомій ОСОБА_3 , зазначивши в оспорюваних договорах занижену вартість нерухомого майна. Укладаючи удаваний договір дарування частини будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , мали на меті приховати укладення договору купівлі-продажу з метою порушення прав позивача, оскільки відповідачі не є родичами і безоплатне відчудження дороговартісного майна не було на меті у відповідачки ОСОБА_2 , а обдарованій ОСОБА_3 достеменно було відомо про те, що позивач, як цивільний чоловік ОСОБА_2 , доклав багато зусиль в розбудову спірної частини будинку. Позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 02.03.2006 року, то на час подачі позову він залишився проживати за зазначеною адресою вважаючи, що має право на частку у подарованій ОСОБА_3 частині будинку, хоча нова власниця будинку заперечує право позивача та звернулась до суду з позовом про його виселення.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію, визнання права власності відмовлено.Стягнуто з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 10000 грн витрат за професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджено факту проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки без шлюбу в період, який зазначається у позові. Врахувавши положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справу в межах заявлених вимог, суд першої інстанції прийшов висновку, що оскільки позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на частину житлового будинку, а не права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, як цього вимагає чинне законодавство, то в цій частині позовних вимоги слід відмовити. Станом на день укладення оспорюваних правочинів у ОСОБА_1 жодних майнових прав по відношенню до спірної частини будинку та земельної ділянки не було. Стороною вказаних правочинів ОСОБА_1 не виступав і чинним законодавством не передбачається надання згоди позивачем на вчинення ОСОБА_2 правочинів щодо вказаного майна, яке перебувало у її власності. Укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорювані договори дарування частини житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2020 року не містять ознак нікчемності і недійсними у судовому порядку не визнані, а тому відсутні встановлені законом підстави для застосування реституція як способу захисту цивільного права. Також суд зазначає, що ОСОБА_1 не наділений правом у відповідності до ст. 4 ЦПК України заявляти вимоги на користь інших осіб, якими в даному спорі являються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тому позовні вимоги про визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки та застосування наслідків недійсності правочину не підлягають задоволенню. Стягуючи з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 10000 грн витрат за професійну правничу допомогу, суд врахував наявність документально підтверджених витрат на правову допомогу та їх розрахунок, що є підставою для задоволення вимог про їх відшкодування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог та провести розподіл судових витрат. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при з`ясуванні обставин спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу позивача та відповідачки ОСОБА_2 занадто формально підійшов до вирішення цього питання, не в повній мірі з`ясувавши всі обставини спільного проживання, що призвело до невірних по суті висновків зроблених судом першої інстанції. Позичачем на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу було надано достатні, достовірні та належні докази, які судом не взяті до уваги. Заявлені в судовому засіданні клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме фотокарток та календаря були безпідставно залишені без задоволення, хоча в позовній заяві позивач зазначав про ці докази і не долучив їх в якості додатків до позовної заяви лише тому, що вони підтверджують приватність спільного життя. Також було безпідставно відмовлено і в задоволенні клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_4 . Надані ж позивачем докази підтверджують не лише факт спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу позивача та відповідачки ОСОБА_2 а і дійову участь ОСОБА_1 у повній перебудові, ремонті та створенні істотних поліпшень, що призвело до істотного збільшення вартості будинку за адресою АДРЕСА_1 за час спільного їх з ОСОБА_2 проживання. Натомість судом було відмовлено позивачу у фактичному дослідженні цього факту та наданих доказів, які підтверджують ці обставини, тільки на тій підставі, що суд прийняв рішення про недоведеність факту спільного проживання та відсутності заявленої позовної вимоги про визнання права власності на частину в будинку, а не визнання цього будинку спільною сумісною власністю, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, не застосувавши при цьому вимоги ч.2 ст. 5 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що ні фотокартки, ні фото календаря позивачем ОСОБА_1 всупереч вимог ч.2 ст. 83 ЦПК України до суду разом з позовною заявою додані не були, і об`єктивних причин неможливості їх надати разом з позовною заявою позивачем не наведено, як не було їх копії надано іншим сторонам у справі. Клопотань про приєднання до матеріалів справи зазначених доказів заявлено не було. Відповідачка заперечує належність їй доданого позивачем в копії особистого щоденника, оскільки ніколи не вела ніяких щоденників, хоча почерк записів схожий на її. ОСОБА_2 вважає, що доводи апеляційної скарги стосуються тільки оскарження рішення суду в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу. Доводів незаконності рішення суду в іншій частині в апеляційній скарзі не має.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.( рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99)

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

З огляду на зазначені норми законодавства проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Суд першої інстанції не встановив факт спільного проживання позивача з відповідачкою ОСОБА_2 у період з 1 січня 2004 року до 31 грудня 2019 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства і спільного бюджету у зв`язку з недоведеністю цих вимог.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в тому числі і у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до 31 грудня 2019 року.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 повідомила суд про те, що до 23 листопада 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 надавши суду на підтвердження копію свідоцтва про розірвання шлюбу. ( а.с. 204 т.1)

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і, за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними. У зв`язку з цим, наявність зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 унеможливлює встановлення судом факту її спільного проживання з ОСОБА_1 як чоловіка і дружина без реєстрації шлюбу в період часу з 1 січня 2004 року по 23 листопада 2004 року, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права та суперечить моральним засадам суспільства.

Сторонами не заперечується факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з 02.03.2006 року за адресою АДРЕСА_1 та фактичне його проживання за зазначеною адресою.

На підтвердження своїх доводів позивач надав до суду першої інстанції письмові докази, зокрема: касові чеки на придбання будівельних матеріалів на своє ім`я з адресою доставки АДРЕСА_1 , копію паспорту з реєстрацією позивача в спірному будинку та відповідні довідки на підтверження зазначеного, виписки з карткових рахунків про рух коштів, квитанції на оплату комунальних послуг та квитанції про їх сплату позивачем за період грудень 2019 по лютий 2020 року; заяву від 12.02.2020 року за підписом ОСОБА_1 про постачання газу по особовому рахунку НОМЕР_1 відкритому ТОВ «Чернігівгаз Збут» на ім`я ОСОБА_2 на умовах акції « Твоя енергонезалежність», яка ним була попередньо сплачена; договір на монтаж натяжних потолків № 21120704 від 7 квітня 2012 року укладений ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_6 на виконання монтажних робіт за адресою м. Чернігів провулок Коцюбинського 3, гарантійний талон до договору та акт виконаних робіт; кредитні договори; видаткові накладні на придбання холодильника, комоду, ліжка та комоду з адресою доставки АДРЕСА_1 , матрасу, раковини; договір на надання програмної послуги супутникового ТБ № від 24.10.2010 укладений ОСОБА_1 з ТОВ «ВІЖН ТБ» на надання послуг провайдера програмних послуг за адресою АДРЕСА_1 ; запрошення на вибори Президента, які відбулись 31 травня 2019 року; договір на надання телекомуніепційних послуг від 2.11.2009 року; відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків.

На спростування доводів позовної заяви відповідачкою ОСОБА_2 надано суду: Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/18 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/18 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; свідоцтво про розірвання шлюбу; копію домової книги; довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні; витяг з реєстру виконавчих проваджень; рішення господарського суду Чернігівської області від 23.09.2020 року у справі № 927/217/20; висновок про результати перевірки по повідомленню ОСОБА_2 ; фотокартки; витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань;

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.»

Таким чином позовна вимога позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 24 листопада 2004 року по 31 грудня 2019 року не є належним способом захисту прав подружжя у спорі між ним та ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, зокрема, стверджував, що у період з 1 січня 2004 року до 31 грудня 2019 року вони з колишньою дружиною ОСОБА_2 за спільні кошти зробили добудови та перебудови, а також виконали ремонтні роботи належної на праві власності ОСОБА_2 частини будинку по АДРЕСА_1 , внаслідок чого вартість нерухомого майна збільшилась. Водночас ОСОБА_2 заперечує факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, права позивача на частину будинку та здійснила його відчудження.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них майнових прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів:

1) істотність збільшення вартості майна;

2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19 (провадження № 61-15св21), від 27.01.2021 року справа № 332/4626/15.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами розташованих за адресою АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно нею успадковане: 5/18 частин будинку за заповітом, 1/18 за законом. ( а.с.202,203 т.1) Іншим власником 2/3 частин будинку є ОСОБА_7 .( а.с. 12, 13 т.1)

На підтвердження збільшення вартості майна , а саме 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями ОСОБА_1 надано технічний паспорт 2004 року, відповідно до експлікації приміщень якого, площа квартири АДРЕСА_2 становить 64.3 кв.м. з них житлова 42.4 кв.м. та технічний паспорт 2020 року відповідно до якого площа квартири становить 60.5 кв.м., житлова 26.8 кв.м.

З характеристики будинку та господарських будівель та споруд вбачається, що роком побудови житлового будинку є 1927 рік, який побудований з дерев`яних колод ( кругляк) та цегляного фундаменту, покрівля сталь покрівельна; господарські будівлі побудовані в період з 1971 року по 1993 рік. В 2012 році було побудовано вхід до підвалу та огорожу. ( а.с.20,21, 25,26 т.1)

Також доказом збільшення вартості майна ОСОБА_1 надано звіт про оцінку об`єкту житлової нерухомості, а саме: 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за яким ринкова вартість 1/3 частини будинку станом на 18.11.2020 року становить 1075979 грн. ( а.с. 18 т.1)

На підтвердження наявності коштів необхідних для проведення ремонтних робіт та оплати відповідних витрат на будівництво ОСОБА_1 надано суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб , відповідно до якого ОСОБА_1 був зареєстроний як фізична особа підприємець з 09.04.2009 року по 30.07.2014 року та з 16.02.2016 року по 14.11.2019 року за основним видом діяльності збирання безпечних відходів.( а.с.32 т.1) За цей час позивачем подавались податкові декларації. ( а.с. 33-39 т.1) Також отримувались кредити в ПАТ « Альфа-Банк», АТ КБ « Приват Банк». ( а.с.109-116,89-90 т.1)

З метою встановлення розміру вартості майна до реконструкції та після її проведення для встановлення істотності збільшення вартості житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 позивачем, як в ході розгляду справи судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, але ухвалами судів відмовлено в його задоволенні.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності без виділення часток в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Тобто, проведення експертизи за умови не залучення до участі в справі співвласника майна, частка якого не визначена в натурі, не встановлено порядок користування в передбачений законом спосіб та без визначення конкретної частини нерухомого майна вартість якого збільшилась є не можливим, як і є неможливим виішення питання щодо визнання права власності за позивачем на частину нерухомого майна вартість якого збільшилась внаслідок його перебудов, реконструкції та капітального ремонту.

Отже, позивачем не залучені до участі у справі всі особи, що мають право власності на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , хоча позивачем заявлено позовну вимогу про визнання за ним права власності на частину будинку.

Відповідно до вимог ч. 6 п.4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі в справі.

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 03 серпня 2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4125, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 12-13, 15-16).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4126, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий номер :01:037:5020 за адресою: АДРЕСА_1 (том 2 а.с. 39-40).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору дарування 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 від 03.08.2020 року недійсним, позивач ОСОБА_1 вказував на удаваність зазначеного правочину.

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`активність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що станом на день укладення оспорюваних правочинів у ОСОБА_1 жодних майнових прав по відношенню до спірної частини будинку та земельної ділянки не було. Стороною вказаних правочинів ОСОБА_1 не виступав і чинним законодавством не передбачається надання згоди позивачем на вчинення ОСОБА_2 правочинів щодо вказаного майна, яке перебувало у її власності. Тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання в порядку реституції ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 у власність частину житлового будинку і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за купівлю-земельної ділянки, колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків не спростовують.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оспорювані договори дарування частини житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2020 року не містять ознак нікчемності і недійсними у судовому порядку не визнані, а тому відсутні встановлені законом підстави для застосування реституції як способу захисту цивільного права. Також суд зазначає, що ОСОБА_1 не наділений правом у відповідності до ст. 4 ЦПК України заявляти вимоги на користь інших осіб, якими в даному спорі являються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 жовтня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання права власності зміні в частині мотивів відмови в задовленні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20 жовтня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання права власності змінити, виклавши його мотивувальну частину, щодо цих вимог, в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: