ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3335/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Дарницький районний суду м. Києва у складі:

головуючої судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну оплату аліментів

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну оплату аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Дарницьким відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), починаючи з 04.12.2023 року здійснюється виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу по справі № 753/8651/23, виданого 04.08.2023 року Дарницьким районним судом м.Києва, про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх доходів. Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання щодо утримання дитини не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з 25.05.2023 по 07.03.2024 року в розмірі 69 131,90 грн., на підставі чого позивачем нарахована пеня в порядку частини першої статті 196 СК України.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несплату аліментів у розмірі 77 445,21 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 19.11.2024 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

03.01.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_5 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відсутні винні дії відповідача та його умисел на виникнення заборгованості, оскільки судовий наказ №753/8651/23 про стягнення з нього аліментів він не отримував. Також не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 04.12.2023 з примусового виконання судового наказу, а про примусове стягнення аліментів він дізнався лютому 2024 року від роботодавця, після отримання ПРАТ «ДТЕК Київські електромережі» 05.02.2024 постанови від 05.12.2023 Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Відповідач не приховував свого місця роботи, не звільнявся з роботи з метою несплати аліментів, не переховувався, позивачу було відомо, що він не проживає за місцем реєстрації в Одеській області, проте знала, що після розірвання шлюбу проживає в м. Києві, не повідомила про можливість виконання наказу в добровільному порядку, не надала банківських реквізитів, за яким відповідач міг би перераховувати кошти на утримання дитини. Також у позивача були відсутні претензії до відповідача щодо сплати аліментів, адже відповідач після розірвання шлюбу регулярно бачився з дитиною та продовжував її утримувати.

Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2023 стягнуто з ОСОБА_2 , (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі від заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.05.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Судовий наказ видано стягувану 04.08.2023 року.

Постановою державного виконавця Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мазуранчика Г.І. від 04.12.2023 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1з примусового виконання судового наказу.

Постановою державного виконавця від 05.12.2023 звернуто стягнення на доходи - заробітну плату, що отримує відповідачу ПРАТ «ДТЕК Київські електромережі» за адресою м. Київ. Постановлено, заборгованість, починаючи з 25.05.2023 розраховувати самостійно та утримувати в розмірі 50% заробітної плати до повного її погашення. Після погашення заборгованості утримувати згідно судового наказу у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 11.08.2035. Заборонено відповідальній особі за утримання коштів самостійно змінювати порядок стягнення суми боргу та розмір відрахувань.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що відповідач добровільно не виконував судовий наказ, аліменти почав сплачувати на рахунок позивача, починаючи з 07.03.2024, після відкриття виконавчого провадження про примусове виконання судового наказу. У зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з 25.05.2023 по 07.03.2024 в розмірі 69 131,90 грн. на підставі чого позивачем нарахована пеня в розмірі 77 445,21 грн.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною другою статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це вид забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові від 25 квітня 2018 року в справі 572/1762/15-ц (провадження 14-37цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: «Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Так, у постанові в справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) від 03 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: «Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %».

Крім цього, у постанові в справі № 362/4462/16-ц (провадження № 61-10968св19) від 20липня 2020 року Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку: «…відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника».

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 грудня 2020 року по справі 661/905/19 (провадження № 61-16670 сво 19) зазначив: «Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Отже, тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно з статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2016 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК( 2947-14 ) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що відповідач має сплатити неустойку (пеню) за несплату аліментів за період з 25.05.2023 року по 07.03.2024 року в сумі 77 445,21 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти даних тверджень заперечувала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та погоджується з доводами сторони відповідача про відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом норми частини 1 статті 194 СК України, необхідною умовою для відповідальності платника аліментів за прострочення сплати аліментів є вина особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилявся від сплати аліментів з травня 2023 року.

Так, із судового наказу вбачається, що у ньому вказано зареєстровану адресу відповідача: АДРЕСА_1 . Ця ж адреса зазначена і у постанові про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного судового наказу та в постанові про звернення стягнення на заробітну плату. В той же час, дійсною адресою місця проживання відповідача є: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди від 20.10.2019 року.

Вищевикладене підтверджує доводи сторони відповідача про те, що відповідачу не було відомо про наявність судового наказу та відкриття виконавчого провадження через зазначення адреси у судовому наказі та матеріалах виконавчого провадження, в якій відповідач не проживав, а тому фактично не міг отримати вищевказані документи, а відтак не знав про свій обов`язок щодо сплати аліментів, призначених судовим наказом.

Разом з тим, позивач після отримання судового наказу про стягнення аліментів не повідомляла про це відповідача, не повідомила про можливість виконання судового наказу в добровільному порядку, не надала банківські реквізити, за яким відповідач міг би перераховувати кошти на утримання дитини.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується факт того, що відповідач знав про наявність судового рішення про стягнення аліментів, тому суд вважає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені з аліментів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач після того, як дізнався про наявність судового рішення та відкриття виконавчого провадження, здійснює сплату аліментів в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та згідно постанови державного виконавця від 05.12.2023, якою визначено порядок стягнення аліментів та заборгованості по аліментах.

ПРАТ «ДТЕК Київські електромережі» було розраховано заборгованість, починаючи з 25.05.2023, сума якої утримувалась в розмірі 50 % заробітної плати відповідача до повного її погашення, а саме до вересня 2024 року включно. Після погашення заборгованості з жовтня 2024 року, з заробітної плати відповідача роботодавцем утримується та перераховується на виплату аліментів 1/4 доходу відповідача.

За період з лютого по листопад 2024 року з заробітної плати відповідача на виконання судового наказу сплачено аліменти на загальну суму 129 029,54 грн., що підтверджується довідками ПРАВ «ДТЕК Київські електромережі».

Враховуючи докази, надані учасниками справи, суд приходить до висновку, що в діях відповідача відсутня винна поведінка щодо несплати аліментів, а заборгованість по аліментах виникла з незалежних від нього причин, що також свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах, а тому підстав для стягнення з відповідача пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено факт свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо сплати аліментів на утримання своєї дитини, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки ОСОБА_2 щодо умисного ухилення від сплати аліментів, в зв`язку із чим відмовляє в задоволенні позовних вимог. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позовних вимог повністю чи частково не дають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 259, 263-268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну оплату аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повне рішення складено 14.02.2025

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА