Справа № 487/9729/23
Провадження № 2/487/161/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: Головуючого судді - Притуляк І.О., за участю секретаря судового засідання Богатої А.І., представника позивача - Грумінської Д.А., розглянувши у відкритому судовому зас іданні у залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, - встановив:

26.12.2023 року до Заводського районного суду м.Миколаєва надійшла позовна заява Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до позову, представник позивача просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради 66/100 часток нежитлового об`єкту розташований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В обгрунтування позову представник позивача зазначив, що у комунальній власності територіальної громади м.Миколаєва, перебували нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 (Свідоцтво про право власності від 11.04.2001 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради народних депутатів № 62 від 09.03.1992 року).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2007 року по справі №17/21/07 визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 180 кв.м., які знаходяться у АДРЕСА_2 , нежитловий об`єкт А та нежитловий об`єкт Б, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та Фондом комунального майна Миколаївської міської ради.

В послідуючому рішенням Виконкому Миколаївської міської ради №1155 від 22.06.2007 року встановлено ідеальні частки співвласників нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , а саме: територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні комунального підприємства міського парку культури та відпочинку «Ліски» - 34/100 та ОСОБА_2 - 66/100.

На підставі даного рішення Виконкомом Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.08.2007 року серії НОМЕР_1 .

При цьому, постановою Одеського апеляційного господарського суду по справі №17/21/07 рішення господарського суду Миколаївської області від 25.01.2007 року, було скасовано та відмовлено в задоволенні позову. Постанова набрала законної сили та не оскаржувалася сторонами по справі.

Таким чином, спірне нерухоме майно було повернуто в одноособу власнність територіальної громади м.Миколаєва.

Всупереч обставинам, що склалися, 16.09.2016 року ФОП ОСОБА_2 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 16.09.2016 року, протоколу загальних зборів ТОВ «Перун» від 16.09.2016 року №01-1609, незаконно відчужила право власності на 66/100 часток вказаного об`єкту нерухомого майна ТОВ «Перун».

На теперішній час, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.10.2023 року, власником нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі протоколу 2/2021 та акту приймання -передачі нерухомого майна, Б/Н, виданих 15.02.2021 року ТОВ «Перунн».

Враховуючи встановлені обставини, представник позивача вважає, що нежитловий об`єкт по АДРЕСА_1 вибув з комунальної власності поза волею Миколаївської міської ради, а отже вони мають право на його витребування у відповідача у відповідності до положень ст.388 ЦК України.

Зазначні обставини і слугували підставою для їх звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 27.12.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні. Призначено підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.12.2023 року, застосовано заходи забезпечення позову, накладено арешт на 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

25.01.2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мотельчук Ю.І. шляхом формування у системі «Електронний суд» подала клопотання про застосування до позовних вимог Миколаївської міської ради строків позовної давності.

В обгрунтування заяви вказала, що Миколаївська міська рада звернулась до суду з даним позовом з пропуском загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Наголосила на тому, що право власності територіальної громади м.Миколаєва на спірне нерухоме майно було порушено з моменту його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Миколаївська міська рада довідалась або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття нерухомого майна з комунальної власності.

Вказала, що про порушення їх прав, позивачу стало відомо на момент прийняття Одеським апеляційним господарським судом 27.03.2007 року рішення у справі №17/21/07.

Окрім того, зазначила що 26.06.2013 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення №600, відповідно якого визнано таким, що втратило чинність рішення №1155 від 23.06.2007 року, яке в подальшому було скасовано рішенням Миколаївського адміністративного суду від 05.12.2018 року по справі №814/1818/18.

Зазначені обставини, на думку представника відповідача, свідчать про те, що позовна заява Миколаївської міської ради, подана поза межами строку позовної давності, що з урахуванням положень ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

06.02.2024 року представника позивача Грумінська Д.А. шляхом формування у системі «Електронний суд» подала заяву, якою просила відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

В обгрунтування висловленої позиції вказала, що відповідно до положень ст. 257, 261 ЦК України, Миколаївська міська рада звернулася до суду з позовом у межах строку позовної давності.

Так, спір між сторонами виник лише 25.02.2021 року, а саме з моменту державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний нежитловий об`єкт по АДРЕСА_1 , а відповідач може заявляти про застосування строку позовної давності лише до вимог звернутих до неї.

06.02.2024 року, шляхом формування у системі «Електронний суд», представник відповідача - адвокат Мотельчук Ю.І. долучила до прави наступні документи: Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2023 року у справі №487/6852/21; копію рішення Виконкому Миколаївської міської ради №600 від 26.06.2013 року; роздруківку з ЄДРСР рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року у справі №814/1515/18.

Ухвалою від 13.05.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала. Просила задовольнити позов, з урахуванням обставин викладених у змісті позовної заяви.

Пітримала заперечення на заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник до судового засідання не з`явилися.

16.12.2024 представник відповідача надала до суду заяву за якою розгляд справи просила провести за її та відповідача відсутності. У задоволені позовних вимог просила відмовити з урахуванням спливу позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача Грумінської Д.А., дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні Державного комунального підприємства міський парк культури та відпочинку «Ліски» була вцілому власником об`єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11.04.2001 року, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради №62 від 09.03.1992.

23.12.2005 року Миколаївською міською радою прийнято рішення № 40/42 про внесення доповнення до рішення міської ради від 26.04.2000 №18/7 «Про виконання програми приватизації комунального майна м. Миколаєва, затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження програми приватизації на 2000-2002 роки».

В Додатку № 1 до вказаного рішення зазначено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва, що підлягають приватизації способом «ВИКУП», в тому числі: нежитлові будівлі по АДРЕСА_2 , де покупцем зазначено - ПП ОСОБА_2

25.01.2007 року рішенням Господарського суду Миколаївської області по справі №17/21/07 позовні вимоги ПП ОСОБА_2 до Управління з використання та розвитку комунальної власності міської ради, третьої особи Комунального підприємства «Миколаївські парки» про визнання угоди дійсною та визнання вправа власності, задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 180 кв.м, які знаходяться у АДРЕСА_2 , нежитловий об`єкт А та нежитловий об`єкт Б, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_2 та Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради, а також визнано за приватним підприємцем ОСОБА_2 право власності на придбане майно, а саме на нежитлові приміщення загальною площею 180 кв.м, які знаходяться у АДРЕСА_2 , нежитловий об`єкт А S загальна - 108,4 м2, S основна - 80, 5 м2 та нежитловий об`єкт Б S загальна - 71,6 м2, S основна - 52,1 м2.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 року задоволено апеляційну скаргу Управління з використанняґ та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради. Рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2007 року по справі №17/21/07 скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПП ОСОБА_2 відмовлено.

Разом з тим, Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2007 року по справі №17/21, було прийнято рішення №1155 «Про встановлення ідеальних часток у домоволодінні та видачу свідоцтв про право власності юридичній та фізичним особам» від 22.06.2007 року, згідно якого встановлено ідеальні частки нежитлових приміщень, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , а саме: територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в повному господарському віданні комунального підприємства міського парку культури та відпочинку «Ліски» - 34/100, ОСОБА_2 - 66/100.

На підставі даного рішення Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 було видано свідоцтво від 09.08.2007 року серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, а саме 66/100 часток ежитлових приміщень по АДРЕСА_2 .

26.06.2013 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийнято рішення №600, відповідно до якого визнано таким, що тратило чинність, рішення виконкому Миколаївської міської ради №1155 від 23.06.2007 року.

05.12.2018 року рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року по справі №814/1515/18 позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_3 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.06.2013 року №600 «Про визнання рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.07.2007 року №1155 таким, що втратило чинність». Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 07.01.2019 року.

Крім того, рішенням Заводського районного суду від 27.03.2019 року по справі №487/4959/17, у задоволенні позову Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.08.2007 року та витребування від ОСОБА_3 частки нежитлового об`єкту, відмовлено.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №360296928 від 28.12.2023 року, власником 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 з 25.02.2021 року на підставі Протоколу №2/2021 та акту приймання-передачі нерухомого майна, виданих 15.02.2021 року ТОВ «Перунн» є ОСОБА_1 ..

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Верховний Суд у своїй постанові №6-140цс14 від 17.12.2014 зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387, 388 ЦК України.

Окрім цього, Верховним Судом України звернуто увагу на те, що при розгляді спорів щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені ст. 387, 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-53цс12.

Встановлені під час судового розгляду обставини свідчать про те, що 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 вибуло з володіння територіального громади м.Миколаєва поза їх волею. У свою чергу ОСОБА_2 без законних на те підстав отримала у власність спірне майно та в подальшому його відчужила.

ОСОБА_4 є другим добросовісним набувачем, яка безоплатно набула спірне нерухоме майно.

Встановлені обставини свідчать про те, що Миколаївська міська рада має право на витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Разом з ти, як було зазначено вище представник віідповідача - адвокат Мотельчук Ю.І. подала заяву про застосування строків позовної давності до заявлених Миколаївською міською радою вимог про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України.

Вирішуючи вказану заяву суд виходить з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 09.07.2020 року у справі № 522/2110/15-ц, дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна за статтею 388 ЦК України поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Аналогічний висновок також міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №362/44/17 від 17.10.2018 року та у справі №907/50/16 від 20.11.2018 року.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи, були встановлені обставини, які переконливо свідчать про те, що Миколаївська міська рада була обізнана про факт вибуття спірного майна з володіння територіальної громади станом на 2013 рік. про що свідчить той факт, що Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення №600 від 26.06.2013 року «Про визнання рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.07.2007 року №1155 таким, що втратило чинність» , а тому саме з цієї дати слід пов`язувати момент виникнення права позивача на звернення до суду з позовом про витребування майна з незаконного чужого володіння у порядку, передбаченому ст.388 ЦК України. Крім того, знаючи про порушення прав територіальної громади, Миколаївська міська рада була зобов`язана своєчасно звернутись до суду за судовим захистом, однак такий обов`язок не виконала.

Вчасне не зверення позивача, якому було достеменно відомо про порушення їх права, до суду з позовом про витребування майна, призвело до неодноразової зміни його власника, та оформлення прав власності ОСОБА_3 та в подальшому ОСОБА_1 на 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку.

Також суд приймає до уваги, що у 2021 році керівник Окружної пррокуратури міста Миколаєва звертався до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення неодержаної орендної плати за безоплатне використання земельної ділянки, з посиланням на те, що в період з 23.09.2016 року по 24.01.2021 року, ОСОБА_3 була власником 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 .

Встановлені факти свідчать про те, що позивачем тривалий час визнавалося право власності вказаних осіб на спірне нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслдування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має за мету: забезпечити юридичну визначеність і остаточність; захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; запобігти несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які можливо уже втратили достовірність та повноту зі сплином часу. (рішення у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого королівства» від 22.10.1996 року; рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії».

Будь-яких доказів поважних причин пропуску строку позовної давності представник позивача суду не надав.

Суд, вважає, що у даному випадку, не дивлячись на те, що фактично правовідносини між позивачем та ОСОБА_1 виникли 24.01.2021 року підлягають застосуванню строки позовної давності, саме з врахуванням факту тривалого, більше десяти років, строку обізнаності позивача, щодо порушення його права власності, та не вчинення будь-яких дій, щодо поновлення порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову з цих підстав слід відмовити.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

З урахуванням прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до Ухвали суду від 28.12.2023 року слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,81,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Заходи забезпечення позову - арешт накладений відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва від 28.12.2023 у справі №487/9729/23 провадження №2/487/3016/23 на 66/100 часток нежитлового об`єкту по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 - скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Миколаївська міська рада, місцезнаходження: м. Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 06.02.2025

Головуючий суддя: І.О. Притуляк