Справа № 199/6104/24
(2/199/404/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

28 січня 2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Буточкіній М.К.

за участю:

представника позивача Григоренко А.В.

відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Дніпровська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Право власності на будинок АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по вищезазначеній адресі. Крім того, будинок АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 20.01.2012, видане виконавчим комітетом Дніпровської міської ради.

Таким чином, Дніпровська міська рада звертається до суду з позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м.Дніпра.

В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на те, що у травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_2 та про укладення окремого договору найму вказаного житлового приміщення.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 щодо питання зміни умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення, було виявлено, що основний квартиронаймач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а за вищезазначеною адресою, самовільно вселилася ОСОБА_1 .

Правові підстави на зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_1 відсутні. так як остання зареєстрована з 20.03.1990 року в квартирі АДРЕСА_3 , яка за інформацією КП «ДМ БТІ» ДМР передана у 1994 році у приватну власність ОСОБА_1 шляхом приватизації.

На підставі викладеного позивач просить усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 ) з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись з позовом Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, у якій просить суд визнати за нею право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2024, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О.

Ухвалою від 05.08.2024 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

У судовому засідання представник позивача надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову щодо усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 ) з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення наполягав. Зустрічні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд у їх задоволенні відмовити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні проти первісних позовних вимог заперечувала, надавши відзив на позов. Підтримавши вимоги зустрічної позовної заяви та просила суд визнати за нею право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Представник третьої особи - Комунальне підприємство Жилсервіс - 5 Дніпровської міської ради, у судове засідання не з«явився, про слухання справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи - Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у судове засідання не з«явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши суду заяву про слухання справи у відсутність представника та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що право власності на будинок АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку по вищезазначеній адресі. Крім того, будинок АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 20.01.2012, видане виконавчим комітетом Дніпровської міської ради.

У травні місяці 2024 року ОСОБА_1 звернулася до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_2 та про укладення окремого договору найму вказаного житлового приміщення.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 щодо питання зміни умов договору найму займаного неприватизованого житлового приміщення, було виявлено, що основний квартиронаймач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а за вищезазначеною адресою, самовільно вселилася ОСОБА_1 .

Правові підстави на зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_1 відсутні. так як остання зареєстрована з 20.03.1990 року в квартирі АДРЕСА_3 , яка за інформацією КП «ДМ БТІ» ДМР передана у 1994 році у приватну власність ОСОБА_1 шляхом приватизації.

Відповідно до ч.1. ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Віповідно до ст. 4 Житлового кодексу України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Статтею 5 Житлового кодексу України визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих рад).

Квартира АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об?єкти права комунальної власності.

Частиною 8 передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб?єктів.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ст.5ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетіві відомств (відомчийжитловий фонд). В пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом, не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

Отже, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Тобто має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зробити висновок, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, можливе, якщо воно переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача Дніпровської міської ради щодо усунення перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, то суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради №164 від 13.07.2012 року ОСОБА_2 . Батькові ОСОБА_1 , як інваліду Великої Вітчизняної війни 1 групи, видано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано Ордер на житлове приміщення №00003493 від 14.08.2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

За життя ОСОБА_2 не реалізував своє право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29.08.1994 року виданого Підприємством «Дніпрогорелектротранс», згідно з розпорядженням (наказом) від 29.08.1994 року №Р-136 квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 . Таким чином остання не потребує надання в користування іншого житлового приміщення.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень.

Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути зі ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп. Судові витрати пов`язані із розглядом зустрічної позовної заяви залишити за позивачем за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 71, 72, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди Дніпровській міській раді (, місцезнаходження: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь Дніпровської міської ради (, місцезнаходження: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс 5» Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати пов`язані із розглядом зустрічної позовної заяви залишити за позивачем за зустрічним позовом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після поверненн апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів.

Суддя О.О. Богун

28.01.2025