ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1575/24

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/240/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Шрайбер Віталій Віталійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 листопада 2024 року (проголошене о 11 год. 34 хв у м. Прилуки, повний текст складено 12 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на автомобіль.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року до дня смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнати право власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що з листопада 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Мешкаючи разом, позивачка та ОСОБА_4 придбали автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли земельна ділянка та автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 . Звернувшись до приватного нотаріуса, позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 , що на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт проживання з померлим не менше як п`ять років однією сім`єю до часу відкриття спадщини.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року до дня смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано право власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1211,20 грн з кожного у рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не надав належної оцінки тому, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не існувало сімейних відносин, вони не вели спільне господарство, не мали спільних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Період їх спільного проживання встановлено судом лише на підставі пояснень свідків зі сторони позивача.

ОСОБА_3 посилається на те, що судом безпідставно не взято до уваги надані нею докази, які спростовують факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю, зокрема: додані до відзиву на позов заяви свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які тривалий час знали ОСОБА_4 . Ці свідки не допитувались судом першої інстанції, що призвело до порушення принципу змагальності судового процесу.

Скаржниця стверджує, що судом не досліджено належним чином доводи позову щодо ведення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільного господарства та бюджету, оскільки у матеріалах справи відсутні докази придбання ними під час проживання предметів та речей домашнього вжитку, наявності та розподілу спільного бюджету. Протягом тривалого часу між позивачкою та ОСОБА_4 не було зареєстровано шлюб, що свідчить про тимчасовість їх відносин.

Відповідачка вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги довідку Сухополов`янської сільської ради від 10 жовтня 2024 року, за змістом якої ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав один в АДРЕСА_2 . Наведене суперечить інформації, викладеній у акті обстеження № 1273 від 07 грудня 2023 року, на який посилається ОСОБА_1 .

Вважаючи хибним висновок районного суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, ОСОБА_3 указує, що зі слів близьких друзів померлого, транспортний засіб було придбано ОСОБА_4 за власні кошти та оформлено на його ім`я. Позивачка відновила посвідчення водія лише 21 квітня 2023 року, що спростовує її доводи про використання автомобілем для робочих цілей.

У наданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Дуденок О.О., не погодившись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , просила її залишити без змін, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи доводи відзиву, сторона позивача указувала на те, що до позову надано належні докази на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог: письмові документи, акт про проживання особи без реєстрації, численні сімейні фотографії. Судом допитано свідків, яким було відомо обставини спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Померлий зберігав усі документи, особисті речі (паспорт, трудову книжку, медичні документи, у тому числі медичну декларацію) за місцем проживання у м. Прилуках, де і помер.

Позивачка посилається на те, що 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 видано посвідчення водія взамін посвідчення старого зразка. За життя ОСОБА_4 не мав на праві власності чи праві користування нерухомого майна, крім майна позивачки у м. Прилуках, у якому фактично з нею і проживав. Відповідачка ОСОБА_3 не підтримувала спілкування з померлим батьком та братом ОСОБА_2 , отже їй невідомі обставини життя померлого із позивачкою.

У наданому відзиві відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , просив її скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що підтримував з покійним батьком близькі стосунки. Підтвердив, що ОСОБА_4 дійсно проживав із ОСОБА_1 однією сім`єю у квартирі по АДРЕСА_1 . Указав, що спірний автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , було куплено за його участю за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним те, що позивачка та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року до дня смерті ОСОБА_4 , а спірний автомобіль придбано у зазначений період, отже він об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог СК України частки позивачки та померлого є рівними, тому вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 транспортного засобу є обґрунтованою.

З наведеним висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, ураховуючи наступне.

У справі встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 24 червня 1997 року, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та член її сім`ї ОСОБА_9 , являються власниками зазначеної квартири (а.с. 65, 131 зворот).

Згідно з довідкою Лісосорочинського старостинського округу № 8 Сухополов`янсько.ї сільської ради від 21 жовтня 2024 року № 186/02.4-07 витягом з погосподарської книги № 4 за 2021-2025 роки, номер об`єкта по господарського обліку № 0339-3, підтверджується те, що ОСОБА_1 є головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 83).

ОСОБА_1 має посвідчення водія серія НОМЕР_2 , з відкритими категоріями В1, В, С1, С, які дійсні з 13 червня 1973 року по 21 квітня 2053 року (а.с. 13).

З 10 серпня 1988 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

З 11 серпня 2005 року до 17 листопада 2006 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 66-68).

З 17 листопада 2006 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 69-70).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу право власності на автомобіль Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , зареєстровано 10 лютого 2012 року за ОСОБА_4 (а.с. 12).

Копіями фотокарток засвідчено спільний відпочинок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , святкування певних подій, в тому числі в колі друзів та рідних, весілля ОСОБА_2 (а.с. 62-63, 140).

13 листопада 2018 року ОСОБА_4 у декларації № 0001-78EA-X200 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, довіреною особою у разі настання екстреного випадку з пацієнтом визначив ОСОБА_1 , указавши її номер телефону., а місцем фактичного проживання зазначив АДРЕСА_1 (а.с. 64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 9).

25 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про виплату допомоги на поховання померлого ОСОБА_4 (а.с. 73, 74,75).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 (а.с. 24, 25-33).

Довідкою комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний від 15 листопада 2023 року підтверджено, що ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_4 з 2006 року до його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33).

16 листопада 2023 року приватний нотаріус Прилуцького районного нотаріального округу Шрайбер В.В. повідомив ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , зареєстрованого на день смерті за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що нею не надано документи, які підтверджують факт проживання з померлим не менше п`яти років однією сім`єю до часу відкриття спадщини згідно з главою 7 пп. 1-2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». (а.с. 8)

Актом обстеження про підтвердження фактичного проживання та ведення спільного господарства № 1273 від 07 грудня 2023 року підтверджено, що комісією проведено обстеження з виходом на місце і зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживала однією сім`єю та вела спільне господарство разом з ОСОБА_4 , який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 з листопада 2006 року до дня смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене підтверджено трьома сусідами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (а.с. 10).

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 зазначила, що проживала у зазначений період разом із померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мала спільне господарство та бюджет, за власні кошти придбала спірний автомобіль, який зареєстровано за ОСОБА_4 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них майнових прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на підставі належних та достатніх доказів довела факт проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з листопада 2006 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначене підтверджується, зокрема, актом обстеження про підтвердження фактичного проживання та ведення спільного господарства № 1273 від 07 грудня 2023 року, в якому сусіди будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 письмово засвідчили фактичне проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 з листопада 2006 року до дня його смерті; декларацією № 0001-78EA-X200 від 13 листопада 2018 року про вибір лікаря, в якій довіреною особою зазначено ОСОБА_1 та її номер телефону, а адресою фактичного проживання ОСОБА_4 АДРЕСА_1 ; копіями фотографій у родинному колі, із відпочинку та святкування; показами свідків, допитаних у суді першої інстанції, які підтвердили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 дійсно проживали однією сім`єю.

Незгоду ОСОБА_3 з інформацією, викладеною в акті № 1273 від 07 грудня 2023 року про фактичне проживання ОСОБА_4 , через те, що вона відображена зі слів сусідів, дружніх з позивачкою, що могло викривити їх свідчення, апеляційний суд вважає безпідставною, оскільки доказів на підтвердження наведених обставин відповідачкою не надано, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Колегія суддів ураховує, що акт № 1273 від 07 грудня 2023 року перевірено і складено комісією у складі двох осіб: голови комітету самоорганізації населення № 3 мікрорайону Рокитний Чумаченко А.Л., голови вуличного комітету № 8 Артеменко Н.М. на підставі свідчень сусідів будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . За наведених обставин, відсутні підставі вважати інформацію, викладену у ньому, недостовірною. Крім цього, акт щодо фактичного проживання ОСОБА_4 за адресою мешкання позивачки узгоджується з іншими наявними у справі доказами, зокрема медичною декларацією ОСОБА_4 про вибір лікаря.

Апеляційний суд вважає, що додані до відзиву на позов заяви свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 48, 49, 50, 56), обґрунтовано не враховані районним судом при вирішенні цього спору, оскільки наведені заяви належним чином не посвідчені, особи не попереджались про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та відмову від давання показань відповідно до ст. 384, 385 КК України. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. Під час розгляду справи районним судом стороною відповідача клопотання про допит свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не заявлялись і відповідно в ході розгляду справи не вирішувались, що спростовує твердження ОСОБА_3 про порушення судом принципу змагальності сторін.

Судом першої інстанції правильно відхилено додану відповідачкою довідку Сухополов`янської сільської ради № 180/02.4-07 від 10 жовтня 2024 року про проживання ОСОБА_4 (а.с. 55), оскільки її зміст суперечить іншій довідці цього ж органу місцевого самоврядування № 220/02.4-07 від 23 листопада 2023 року (а.с. 32), за якою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним на день його смерті проживала його громадянська дружина ОСОБА_1 (а.с. 32). При цьому колегія суддів зважає на те, що головою наведеного вище домогосподарства являється позивачка, за доводами якої ОСОБА_4 змінено місце реєстрації для створення пільг по оплаті комунальних послуг.

Звернувшись з вимогою про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , позивачка стверджувала, що спірне майно набуто у період спільного проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що посвідчення водія ОСОБА_1 відновила лише 21 квітня 2023 року, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду. Стороною позивача слушно зазначено, що 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 взамін посвідчення старого зразка. При цьому, з 13 червня 1973 року у ОСОБА_1 відкриті категорії, В1, В, С1, С, про що зазначено у посвідченні.

Доказів придбання спірного транспортного засобу за особисті кошти ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Твердження ОСОБА_3 про те, що наданий позивачкою акт про фактичне проживання, показання свідків, які були допитані у суді першої інстанції, фотокартки, декларація про вибір лікаря не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, відхиляються колегією суддів. У порядку ст.ст. 79-81 ЦПК України позивачка надала докази на підтвердження заявлених нею вимог, які відповідачкою у належний спосіб не спростовані та яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Установивши, що спірний автомобіль набуто у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідачка ОСОБА_3 не спростувала презумпцію спільності права власності на це майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen Transporter, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 за ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Вирішуючи заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дуденок О.О. про стягнення із ОСОБА_3 судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу - п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Дуденок О.О. згідно з ордером про надання правничої (правової) допомоги серії СВ № 1111076 від 06 січня 2024 року (а.с. 129), виданим на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 05 березня 2024 року (а.с. 133).

За змістом договору про надання правничої допомоги від 05 березня 2024 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар за домовленістю 40% мінімальної заробітної плати за 1 годину роботи (2 840 грн), оплата правничої допомоги здійснюється клієнтом протягом 10 днів після набрання рішення законної сили (а.с. 133).

Згідно з наданим адвокатом розрахунком робочого часу, пов`язаного з наданням професійної правничої допомоги від 06 січня 2025 року, ОСОБА_1 надано: усну консультацію клієнта - 0,25 година; вивчення апеляційної скарги з додатками - 0,5 годин; складання процесуальних документів (складання відзиву на апеляційну скаргу) 1,5 годин. Загальна кількість витраченого часу по справі: 2,25 години. Вартість послуг, пов`язаних з наданням правничої допомоги клієнту адвокатом складає 6 390 грн (а.с. 133 зворот).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною або тільки має бути сплачено.

Під час апеляційного розгляду стороною відповідача клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його зменшення не заявлялося.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає можливим задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених позивачкою у суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу та стягнути на її користь 6 390 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 листопада 2024 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 6 390 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко