П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 359/4578/24

Провадження: № 22-ц/824/3992/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Семенюти О. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи,

у с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він працював на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «Українське дунайське пароплавство» (далі - ПрАТ «УДП») з посадовим окладом в розмірі 80 000 грн. Відповідно до п. 2.13 розділу 2 додатку 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП» до колективного договору при звільненні працівника на підставі п.1, п.6 ст.36 та п.1, п.2, п.6 ст.40 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі двох посадових окладів. Наказом №149-Б від 5 березня 2024 року його, позивача, було звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Однак, ПрАТ «УДП» не виконало свій обов`язок, передбачений п.2.13 розділу 2 додатку 10 до колективного договору, та виплатило позивачу вихідну допомогу лише в розмірі одного посадового окладу. Тому, просив суд стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі одного посадового окладу, що становить 80 000 грн , а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 05.03.2024 року до дня остаточного розрахунку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправомірно посилався на скасування пунктів колективного договору, з огляду на те, що скасування таких пунктів відбулося 08.05.2024 року, тобто, після звільнення ОСОБА_2 (05.03.2024 року) проте, Закон не має зворотної дії в часі. Крім того, вважає необґрунтованим висновок суду про невиплату роботодавцем належної вихідної допомоги у зв`язку з його скрутним матеріальним становищем, адже, згідно усталеної практики Верховного Суду, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Сурілова Л. О. в інтересах ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими, з огляду на те, що при поданні заяви про звільнення ОСОБА_2 просив виплатити йому вихідну допомогу в розмірі лише одного посадового окладу і саме такий розмір був йому виплачений відповідачем. Подання позову про стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі ще одного посадового окладу вважає суперечливою та недобросовісною поведінкою ОСОБА_2 . Крім того, відмічає, що прийняття п.2.13 розділу 2 додатку 10 до колективного договору було введено роботодавцем як додаткове соціальне благо, виключно за умови наявності фінансової спроможності ПрАТ «УДП». Однак, з осені 2023 року відповідач знаходиться у вкрай важкому фінансовому стані, зокрема, за І квартал 2024 року ПрАТ «УДП» має збиток в розмірі більше ніж 113 мільйонів грн. Тому, ПрАТ «УДП» не мало обов`язку виплачувати позивачу вихідну допомогу. У зв`язку з тим, що фінансовий стан ПрАТ «УДП» не покращився, а 08.05.2024 року був прийнятий наказ про зупинення дії п.2.13 розділу 2 додатку 10 до колективного договору відповідно до ст.11 та ст.14 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Явон А. В., підтримали апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.

Адвокат Сурілова Л. О. в інтересах ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 працював на посаді начальника управління захисту інфраструктури та охорони об`єктів департаменту технічного захисту об`єктів та інформації ПрАТ «УДП»(а. с. 3-4).

В грудні 2022 року до колективного договору ПрАТ «УДП» були внесені доповнення та зміни №11 (а. с.115-124): розділ 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП» був доповнений п.2.13, відповідно до якого, виходячи з фінансових можливостей пароплавства, при звільненні працівника з підстав, передбачених п.1, п. 6 ст. 36 та п. 1, п. 2, п. 6 ст. 40 КЗпП України, роботодавець зобов`язався виплачувати працівнику вихідну допомогу в розмірі двох посадових окладів (а. с.118).

Наказом генерального директора ПрАТ «УДП» №149-Б від 5 березня 2024 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін(а. с. 5).

Зі змісту довідки головного бухгалтера ПрАТ «УДП» №УБОтаЗ-493 від 05.04.2024 року убачається, що при звільненні з роботи позивачу була нарахована вихідна допомога в розмірі одного посадового окладу та становила 80 000 грн (а. с. 7-8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з аналізу п.2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП» та дійшов висновку про те, що обов`язок відповідача виплачувати працівнику вихідну допомогу в розмірі двох посадових окладів перебуває в прямому зв`язку з фінансовими можливостями підприємства. Отже, з огляду на те, що у відповідача за І квартал 2024 року був відсутній прибуток, а збиток від його операційної діяльності склав 114763000 грн, тобто, дані обставини свідчать про те, що у відповідача не виникло обов`язку щодо виплати ОСОБА_2 вихідної допомоги в розмірі двох посадових окладів.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 04.03.2024 року власноруч склав заяву на ім?я генерального директора ПрАТ «УДП» Дмитра Москаленка про звільнення його з посади за угодою сторін, з 05.03.2024 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі одного посадового окладу.

Дана заява стала підставою видання наказу №149-Б від 05.03.2024.

Із наказом про звільнення від 05.03.2024 №149-Б позивач був ознайомлений 05.03.2024 року, копію наказу отримав, про що свідчить його власноручний підпис на наказі.

Тобто, позивач не заперечує, ані проти факту подання вказаної заяви, ані проти факту видачі наказу про звільнення, який є чинним і не скасованим.

Крім того, на час видачі наказу про звільнення - 05.03.2024 року, позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість. Жодної заяви про такий намір до ПрАТ «УДП» не надходило, а відтак, 05.03.2024 року сторонами була досягнута домовленість про припинення трудових відносин, також були визначені дата та умови його розірвання, в тому числі така умова як виплата вихідної допомоги у розмірі одного посадового окладу.

Факт отримання виплати вихідної допомоги у розмірі одного посадового окладу позивач також не заперечує.

Отже, надані докази, копії власноруч написаної заяви та наказу, з яким позивач у той же день ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Перевіряючи висновки суду щодо обов`язку роботодавця виплатити два посадових оклади, згідно умов колективного договору, колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з ч.1 ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч.2 ст.13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п.2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 ЗЗпП України та п. 1,2 і 6 ст. у40 КЗпП України, п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Тобто, обов`язковість виплати вихідної допомоги при звільненні працівника за п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачена.

Зміст п.2.13 розділ 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП» свідчить про те, що обов`язок відповідача виплачувати працівнику вихідну допомогу в розмірі двох посадових окладів перебуває в прямому зв`язку з фінансовими можливостями підприємства.

Тобто, норма п. 2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП»» була введена шляхом прийняття доповнень та змін № 11 до колективного договору, затвердженого ПрАТ «УДП» 21.12.2022 року, як додаткове соціальне благо за умови наявності фінансової спроможності ПрАТ «УДП».

А відтак, обов`язок роботодавця щодо виплати вихідної допомоги у розмірі саме двох посадових окладів не є імперативним, а залежить в першу чергу, від фінансового становища підприємства (а. с. 10 - 11).

Зі змісту звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) ПрАТ «УДП» за І квартал 2024 року ( а. с.78-79) убачається, що у відповідача був відсутній прибуток, а збиток від його операційної діяльності склав 114763000 грн.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що згідно з п.2.13 розділу 2 «Порядок прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП» у відповідача не виник обов`язок щодо виплати ОСОБА_2 вихідної допомоги в розмірі двох посадових окладів, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Більш того, за умовами норми п. 2.13 розділу 2 додатку 10 до колективного договору ПрАТ «УДП», виходячи з від`ємного значення фінансових можливостей ПрАТ «УДП» могло взагалі прийняти рішення про відмову у виплаті вихідної допомоги.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів погоджується з тим, що не впливає на дані правовідносини та обставина, що наказом генерального директора ПрАТ «УДП» №131 від 8 травня 2024 року (а .с. 75) на період воєнного стану було зупинено дію п.2.13 розділу 2 «Порядку прийому та звільнення» додатка 10 «Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників ПрАТ «УДП», оскільки звільнення позивача відбулося 04.03.2024 року, тобто, до набрання чинності даним наказом.

Поряд з цим, колегія звертає увагу на те, що зазначення судом в оскаржуваному рішенні про набрання чинності даним наказом, жодним чином не впливає на правильність висновків суду, з огляду на те, що судом було правильно встановлено в першу чергу те, що виплата вихідної допомоги у розмірі двох посадових окладів при звільненні є дискреційним правом роботодавця, яке залежить безпосередньо від його фінансового становища.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Написання ОСОБА_1 заяви про звільнення за угодою сторін, відсутність з його боку заперечень під час отримання копії наказу про звільнення з виплатою вихідної допомоги у розмірі одного посадового окладу та подальше звернення до суду із вимогою про стягнення ще одного посадового окладу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є суперечливими діями позивача, що ставить під сумнів добросовісність його дій.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова