Справа № 128/627/23
Провадження № 22-ц/801/115/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 рокуСправа № 128/627/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 жовтня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Карпінською Ю.Ф., дата складання його повного тексту відповідає даті його ухвалення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що 25.04.2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VIW3GK. Згідно з укладеним договором, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 22275,00 доларів США на термін до 25.04.2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. При цьому, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №VIW3GK.

Таким чином, на підставі порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.01.2023 року має заборгованість у розмірі 11966,69 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 10513,59 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом 1276,62 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 176,48 доларів США.

За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість.

16.10.2024 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № VIW3GK від 25.04.2008 року в загальній сумі 11966 доларів США 69 центів, з яких: 10513,59 доларів США заборгованості за кредитом (тілом кредиту), 1276,62 доларів США заборгованості по відсотках за користування кредитом, 176,48 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мишковську Т.М., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем до матеріалів позовної заяви не було долучено первинних бухгалтерських документів, а саме банківської виписки з рахунку відповідача на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором №VIW3GK від 25.04.2008. Вказує, що в порушення норм ст. 83 ЦПК України, позивач, без обґрунтування поважності причин неможливості подати виписку по рахунку відповідача за період з 25.04.2008 року до 28.06.2024 року разом з позовом та до початку розгляду справи, подав відповідний доказ уже під час розгляду справи по суті, після вступної промови відповідача та без підтвердження надання їх копій іншим учасникам справи, а суд безпідставно прийняв такий доказ та врахував його при ухваленні рішення, тоді як за положеннями ст. 83 ЦПК України повинен був не брати такі докази до уваги.

Таким чином, скаржник вважає, що розмір заборгованості за кредитним договором № VIW3GK від 25.04.2008 року не підтверджений належними та допустимими доказами, а позовні вимоги не підлягали задоволенню.

Крім того, скаржник вважає, що нарахована заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 176,48 доларів США є безпідставною, враховуючи, що умови кредитного договору щодо стягнення оплати за надання фінансового інструменту та моніторингу заборгованості по кредиту є нікчемними

Від представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги він зазначає, що доводи апеляційної скарги в частині подання виписки по рахунку відповідача в порушення ст. 83 ЦПК України є формальними та не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо доведеності розміру заборгованості як первинними бухгалтерськими документами, так і розрахунком заборгованості. При цьому, приєднання до матеріалів справи виписки жодним чином не порушило права відповідача та не призвело до ухвалення неправомірного рішення. Навпаки, її дослідження сприяло повному та всебічному розгляду справи та встановленню її дійсних фактичних обставин. В той же час, відповідач надані банком докази не спростував, власного розрахунку заборгованості або доказів її відсутності суду не надав, клопотання про призначення в справі експертизи не заявив.

Що стосується нарахованої банком заборгованості по комісії за користування кредитом, то представник позивача вказує на те, що умови щодо сплати комісії (винагороди) є оспорюваними, тобто за відсутності рішення суду про визнання їх недійсними, є такими, що підлягають виконанню.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з огляду на таке.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № VIW3GK, за умовами якого:

-банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього договору;

-позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої банком;

-кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки;

-банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 8.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених п. 2.2.7 даного договору;

-позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, зазначені в п. 8.1 даного договору;

-платити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 8.1, 2.3.1, 2.3.2., 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту;

-сплатити банку винагороду відповідно до п.п. 8.1 та 7.2 даного договору;

-банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні;

-за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством;

-у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у т.ч. при порушенні цільового використання коштів, банк має право відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення;

-у зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним, при цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором;

-одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань;

-за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 8.1 договору;

-кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 5 цього договору, далі простроченої комісії, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася, направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту;

-остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 8.1 договору;

-сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу;

-при несплаті винагороди, комісії, відсотків і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими;

-у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п. 8.4 договору, за кожний день прострочки;

-відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються;

-при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову;

-даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно з п. 8.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (а.с. 12-14).

Згідно з розділом 8 кредитного договору № VIW3GK від 25.04.2008 року банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 25.04.2008 року до 25.04.2028 року включно у розмірі 22275,00 доларів США на такі цілі: у розмірі 15000 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 450,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 250,00 доларів США страхування майна, 75,00 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 6500,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 7.2 даного договору; періодом сплати вважати період з 24 до 29 числа кожного місяця; погашення заборгованості за цим договором здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 197,47 доларів США, відповідно до графіку погашення кредиту, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії; для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та інших платежах; кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки; забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 49,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; невід`ємними додатками до даного договору є: додаток №1 детальний опис загальної вартості кредиту (а.с. 15), додаток №2 графік погашення кредиту за кредитним договором №VIW3GK від 25.04.2008 року (а.с. 15 зі звороту 17).

Згідно з наданим розрахунком заборгованості за договором № VIW3GK від 25.04.2008 року, станом на 31.01.2023 року за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 11966,69 доларів США, з яких: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 10513,59 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом 1276,62 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 176,48 доларів США (а.с. 5-10).

На підтвердження обставин отримання і користування відповідачем ОСОБА_1 кредитними коштами позивач надав виписку по рахунку відповідача за період з 25.04.2008 року до 28.06.2024 року (а.с. 149-186).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що докази, які містяться в матеріалах справи, у своїй сукупності підтверджують отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, погодження ним умов кредитування. Будь-які докази на спростування отримання/використання ОСОБА_1 кредитних коштів матеріали справи не містять, так і відсутні докази на спростування наявності заборгованості за користування кредитними коштами.

Що стосується нарахованої банком заборгованості по комісії за користування кредитом, то суд першої інстанції зазначив, що стороною відповідача ОСОБА_1 не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору, якими передбачена сплата комісії. Підстав для нікчемності таких умов кредитного договору не встановлено.

Таким чином, оскільки надані позивачем докази повністю підтверджують надання банком кредитних коштів ОСОБА_1 , отримання і використання таких коштів, нарахування банком відсотків, враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти у повному обсязі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, тобто відповідачем не виконано договірні зобов`язання, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

З положень ч. 13 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України виходить, що обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру заборгованості покладається на позивача, а відповідач, у разі заперечень щодо викладених у позові обставин, повинен спростувати наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом та її розмір.

Доказування не може гуртуватись на припущеннях, обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ч. 6 ст. 81, ст. 76-79 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки не повернув кредит та проценти за кредитом, дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком та підстав для її стягнення.

Доводи скаржника про те, що розмір заборгованості не підтверджений первинними документами, зокрема випискою по рахунку відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ні у суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі він не заперечував факт отримання кредитних коштів та факт невиконання ним зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, а випискою по рахунку відповідача підтверджуються обставини отримання і користування ним кредитними коштами.

Доводи скаржника з приводу того, що подання позивачем виписки по рахунку до суду першої інстанції відбулося в порушення ст. 83 ЦПК України, не можна вважати такими, що можуть слугувати підставою для скасування рішення і відмови у позові, з огляду на таке.

Пунктом 2 та пунктом 6 ч. 1 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам та користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За змістом положень ч. 2 та 4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Виходячи з положень ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадків, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golderv. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28.10.1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом було встановлено та не заперечувалось самим відповідачем, що ОСОБА_1 не виконував свої кредитні зобов`язання перед банком, тобто боржник за кредитним договором не сплачував заборгованість, внаслідок чого утворилася заборгованість.

У силу положень норм ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15, та постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 316/2100/15-ц.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 133/331/17.

Так, банк у цій справі довів належними і допустимими доказами факт укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Отже, враховуючи наведені норми процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини та касаційного суду, доводи апеляційної скарги в частині того, що розмір заборгованості за кредитним договором № VIW3GK від 25.04.2008 року не підтверджений належними і допустимими доказами та щодо подання виписки по рахунку відповідача до суду першої інстанції в порушення ст. 83 ЦПК України є формальними, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем повністю не спростовано, своїх розрахунків ОСОБА_1 не надав, як і не надав доказів погашення заборгованості, а тому колегія суддів вважає доведеним, що станом на 31.01.2023 року відповідач мав заборгованість перед банком.

Крім того, виходячи зі змісту апеляційної скарги, в якій скаржник зазначає про перерахунок заборгованості, у зв`язку з неправомірним нарахуванням комісії за користування кредитом, наявність заборгованості по тілу кредиту і відсоткам фактично визнаються відповідачем.

Разом з тим, апеляційний суд вважає неправильними висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 по комісії за користування кредитом з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, банк надав позичальнику кредитні кошти на споживчі цілі на придбання нерухомості. Умовами договору визначено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (п. 7.2 даного договору).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2, 3 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

Частиною 4 ст. 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011

у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, за змістом ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на момент укладання кредитного договору - 25.04.2008 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими

є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною 3 зазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України

у постанові від 06.09.2017 року у справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі

№ 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.12.2024 року у справі № 308/628/16-ц зазначив, що положення кредитного договору про щомісячну сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту на придбання домоволодіння є нікчемними, суперечать положенням ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.

Верховний Суд звернув увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12.04.2022 року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21.04.2021 року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15.12.2021 року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21.07.2021 року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20), від 16.09.2024 року у справі № 479/191/17 (провадження № 61-13762св23).

Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Умова договору про надання кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Висновки суду першої інстанції, що стороною відповідача ОСОБА_1 не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору, якими передбачена сплата комісії, та підстав для нікчемності таких умов кредитного договору не встановлено, колегія суддів вважає неправильними, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Таким чином, доводи скаржника про те, що банком безпідставно нараховано заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 176,48 доларів США, є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

При цьому, суд першої інстанції невірно застосував наведені норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 176,48 доларів США.

Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Між тим, заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Сторонами у пункті 3.2 кредитного договору передбачено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені згідно з розділом 5 цього договору, далі - простроченої комісії за кредитом, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т. ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено пунктом 7.8), далі комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту.

Тож суд, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 року у справі № 133/331/17 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі № 202/2543/16, від 03.03.2021 року у справі № 759/14741/19, від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15, від 26.09.2018 року у справі № 159/2146/15.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.01.2023 року ОСОБА_1 було сплачено 1 732, 26 доларів США, які були спрямовані банком на погашення комісії за користування кредитом.

Тобто кошти, які сплачувалися відповідачем в рахунок погашення прострочених відсотків та простроченої заборгованості за кредитом, були зараховані банком на погашення заборгованості по комісії за користування кредитом, водночас як раніше встановлено судом, така умова кредитного договору, якою передбачена сплата комісії, є нікчемною.

Зважаючи на викладене, сплачена сума на погашення заборгованості по комісії за користування кредитом не може включатися до загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню. З огляду на вищевказані обставини (безпідставність нарахування комісії за користування кредитними коштами), сплачена відповідачем сума на погашення заборгованості по комісії за користування кредитом повинна бути зарахована в якості погашення прострочених відсотків та простроченої заборгованості за тілом кредиту.

За таких обставин, суд першої інстанції повинен був частково задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» загальну суму заборгованості у розмірі 10 234, 43 доларів США = (11 966, 69 доларів США (загальна сума нарахованої банком заборгованості) 1 732, 26 доларів США (сплачена сума на погашення заборгованості по комісії за користування кредитом)), однак стягнув всю нараховану банком суму заборгованості.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення із відповідача на користь банку заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 176,48 доларів США, у задоволенні цієї вимоги відмовити, а також змінити оскаржуване судове рішення, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в загальній сумі з 11 966, 69 доларів США до 10 234, 43 доларів США.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (85,52 %), вважає за необхідне зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судового збору за подання позовної заяви з 6562, 53 грн до 5 612, 27 грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 116, 68 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною, задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2024 року скасувати в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 176,48 доларів США та змінити його у іншій частині, зокрема зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № VIW3GK від 25.04.2008 року з 11 966, 69 доларів США до 10 234, 43 доларів США, а також зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судового збору за подання позовної заяви з 6562, 53 грн до 5 612, 27 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 116, 68 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета