Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4655/23 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 46 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/4655/23 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Українська Залізниця» та представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 24 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з даним позовом, в якому просили стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» (далі АТ «Українська Залізниця», Товариство, відповідач) на їх користь, кожному по 300 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок смерті ОСОБА_3 , а також стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 59 000,00 грн в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Позов мотивувався тим, що 08 липня 2020 року у місті Житомирі електропоїзд ЕПЛ-9т-009 під керуванням машиніста ОСОБА_4 скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. Внаслідок його смерті позивачам було спричинено моральну шкоду, а також матеріальну шкоду, яка пов`язана із понесеними витратами на спорудження надгробного пам`ятника.

Позивачі зазначали, що внаслідок смерті ОСОБА_3 вони назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Вони не зможуть отримати від нього пораду, не зможуть запросити на святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях. Їх сталий життєвий устрій непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті ОСОБА_3 було звичне для них життя, в якому загиблий займав важливе місце. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку відповідно із батьком та сином, який відновлений бути не може.

Також у позові вказано, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, отже є непрацездатною та потребує підтримки та допомоги. Крім того, вона проживала разом з сином, а тепер проживає сама, що призводить до негативних наслідків та зміни життєвого устрою. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту зараз та в майбутньому. Враховуючи, що з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, позивачу доведеться з часом докладати все більше зусиль для організації свого життя.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 у його сина - ОСОБА_2 також виникли додаткові обов`язки по відношенню до ОСОБА_1 , оскільки вона є його бабою і тепер, через те, що вона живе одна, він змушений більше часу та зусиль докладати для надання їй допомоги.

Смерть ОСОБА_3 спричиняє для них страждання, зміни в їх психоемоційному стані. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька та сина стала різкою психотравматичною подією.

Зазначають, що особливу увагу заслуговує те, що їх страждання, пов`язані зі смертю ОСОБА_3 , є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 300 000,00 грн. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Щодо витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то ОСОБА_1 понесла витрати на виготовлення та встановлення надмогильної споруди у розмірі 59 000,00 грн. Тому просили вказаний позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 24 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 70 000,00 грн, в якості відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 - 2200,00 грн витрат на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, а також вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із таким судовим рішенням, представник АТ «Українська Залізниця» та представник ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. оскаржили його в апеляційному порядку.

Товариство просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник товариства вказує, що відповідно частини 1 статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Таким чином, володілець джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності, коли доведе, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У подібних випадках причинний зв`язок встановлюється між дією непереборної сили або умислу потерпілого і шкодою, що настала. Умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов`язку її відшкодувати. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати.

Матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0003043, свідчать про наявність умислу в діях потерпілого ОСОБА_3 та їх причинного зв`язку зі шкодою.

Зокрема, слідством встановлено, що подія мала місце 08 липня 2020 року о 22 год 20 хв., на перегоні Станишівка-Житомир, одноколійна залізнична колія 98 км пк6. Машиніст електропоїзда ОСОБА_4 та помічник машиніста Дрозд А.В повідомили, що в кривій ділянці колії раптово з`явилась стороння особа, одночасно ними було застосовано сигнал великої гучності та екстрене гальмування, на що дана особа ніяк не відреагувала, в зв`язку з чим уникнути наїзду не вдалося. При цьому прилади безпеки електропоїзда були ввімкненні та працювали нормально. Згідно з висновком експерта № 622 від 09.07.2020 смерть ОСОБА_3 настала від тупої сукупної травим тіла - переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів. При судову-токсикологічній експертизі крові із трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 2,63 %, що при житті відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння.

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Ветрової Т.Ю. від 04.01.2022, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003043 від 09 липня 2020 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 КК України.

Товариство звертає увагу суду на те, що діяльність пов`язана з використанням електропоїздів є джерелом підвищеної небезпеки. Володільцем електропоїзду є АТ «Укразалізниця», а тому це товариство зобов`язане відшкодовувати завдану транпсортними засобами, якими воно володіє. Виключення з цього правила закріплене у частина 5 статті 1187 ЦК України, а саме: особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

ОСОБА_3 при наїзді на нього потягу знаходився на залізничній колії. Це означає, що потерпілий порушив п.п. 2.1; 2.2; 2.3; 2.5; 2.6; 2,20 "Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України". Потерпілий свідомо порушив ці правила і в його діях є наявність інтелектуальної ознаки умислу. Також, як зазначено вище, потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння. У цьому стані він опинився зі своєї волі на залізничній колії перед потягом. Ці обставини у сукупності можуть свідчити лише про те, що ОСОБА_3 свідомо допускав настання шкідливого результату, але безпідставно розраховував, що вони не настануть.

Представник Товариства вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині витрат на спорудження надгробного пам`ятника та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що постанова Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 №45 «Про витрати на поховання та повязані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання», якою керувався суд при ухваленні рішення, підлягає до застосування лише для Управлінь виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Обмеження та ліміти встановлені в цій постанові не стосуються загальних правил відшкодування шкоди. У Цивільному кодексі України не встановлено жодних обмежень щодо відшкодування витрат на поховання.

Вказує, що висновок про надмірну вартість пам`ятника не підтверджено матеріалами справи, як і не встановлено нормативно-правовий акт, в якому містяться відомості про те, яка вартість є допустимою, а яка надмірною.

Крім того, звертає увагу суду, що у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 зроблено висновок, що: «належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є чеки, накладні або квитанції, які засвідчують придбання такого пам`ятника та оплату послуг з його встановлення».

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином, у відповідності до вимог цивільно-процесуального законодавства, повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ «Українська Залізниця» задоволенню не підлягає, а скарга представника ОСОБА_1 - адвокат Таргонія В.М. має бути задоволена з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що батьками померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (том 1 а.с.20).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним сином ОСОБА_3 (том 1 а.с.27).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (том 1 а.с.21).

ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 (том 1 а.с.23).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 та довідки від 09 липня 2020 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , причиною його смерті були множинні переломи кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів (том 1 а.с. 15, 16).

Згідно висновку експерта № 622 від 09 липня 2020 року смерть ОСОБА_3 настала від тупої сукупної травим тіла - переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів. При содову-токсикологічній експертизі крові із трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 2,63 %, що при житті відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння (а.с.185-187).

Як убачається із матеріалів кримінального провадження №0003043, в т.ч. Акту службового розслідування аварії від 14 липня 2020 року, протоколів допиту свідків, а також постанови про закриття кримінального провадження від 04 січня 2022 року, встановлено, що аварія мала місце 08 липня 2020 року о 22 год 20 хв., перегін Станишівка-Житомир, одноколійна залізнична колія 98 км пк 6.

Згідно висновку комісії причиною, що призвело до нещасного випадку є особиста необережність ОСОБА_3 , порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затв. наказом МТУ від 19.02.1998 № 54, зі змінами внесеними наказом МТЗУ від 22.07.2007 № 1059, п.2.5.; Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затв. Постановою КМУ від 10.11.1995 № 903, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ №437 від 13.07.2016, п.З.

Вини працівників залізниці не вбачається (а.с.188-190, арк.37-39 матеріалів кримінального провадження).

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Ветрової Т.Ю. від 04 січня 2022 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003043 від 09 липня 2020 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста локомотива ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 276 КК України (том 1 а.с.188-190).

Згідно повідомлення АТ «Укрзалізниця» від 04 січня 2022 року, електропоїзд ЕПЛ-9т-009 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_4 працює у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 08 лютого 2016 року по теперішній час (том 1 а.с. 14).

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо відшкодування на користь позивачів моральної шкоди по 70 000 грн кожному, місцевий суд виходив з того, що груба необережнісь потерпілого ОСОБА_3 , перебування його у стані сильного алкогольного спяніння і нехтування та порушення ним Правил безпеки громадян та Правил поведінки громадян на залізничному транспорті України, призвело до настання його смерті.

Але у той же час позивачі втратили близьку та рідну людину, що дійсно завдало їм моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважав розумним та обґрунтованим часткове задоволення позову у цій частині.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду і вважає його законним та обгрунтованим.

Рішення суду першої інстанції щодо відшкодування ОСОБА_1 витрат на спорудження надгробного памятника у розмірі 2200 грн апеляційний суд вважає помилковим, ухваленим із неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів своє рішення мотивує наступним.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено відшкодування юридичною або фізичною особою шкоди, завданої їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно положення статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не визнається володільцем джерела і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки в силу виконання своїх трудових (службових) обов`язків перед володільцем джерела підвищеної небезпеки. Проте якщо громадянину було заборонено управляти джерелом, а він без дозволу скористався ним в особистих цілях, таке діяння вважатиметься неправомірним заволодінням і на нього буде покладено обов`язок відшкодовувати шкоду згідно зі статтею 1187 ЦК України.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц суд зазначала, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Згідно пункту 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1995 № 903, особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.

Норми матеріального права передбачають, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Матеріалами справи доведено що померлий ОСОБА_3 , перебуваючи в алкогольному спянінні, допустив порушення зазначених вище Правил поведінки та безпеки на залізничному транспорті, але відповідачем не доведено наявність непереборної сили у даному випадку, такі докази відсутні і вони не встановлені судом.

Тому, суд першої інстанції вірно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України і зменшив розмір відшкодування заподіяної позивачам моралної шкоди внаслідок загибелі потерпілого ОСОБА_3 .

Визначаючи безпосередньо розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення із відповідача, місцевий суд правильно взяв до уваги розяснення, які містяться у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про стягнення моральної шкоди у зазначеному вище розмірі, суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи і вірно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування заподіяної шкоди, при цьому, місцевим судом враховано обсяг заподіяних душевних страждань позивачам, спричинених смертю сина і батька, їх глибину і невідворотність спричинених наслідків.

Таким чином, доводи представника АТ «Українська Залізниця», зазначені в апеляційній скарзі, є неприйнятними, тому правових підстав для її задоволення не убачається.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія В.М. колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачки у цій частині, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» (далі Постанова - № 45), передбачено розмір витрат на поховання в залежності від регіону України. А згідно додатку до постанови №45 в графі "Виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі виготовлення фотографій, табличок та інше" для Житомирської області визначена вартість у сумі 2200,00 грн.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 зазначено, що належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного памятника є чеки, накладні, або квитанції, які засвідчують придбання такого памятника та оплату послуг з його встановлення.

Матеріалами справи підтверджено, що в обгрунтування вимог щодо відшкодування витрат, пов`язаних із спорудженням надгробного памятника померлому сину, ОСОБА_1 надано належним чином завірену копію товарного чека від 01 квітня 2021 року на суму 59 000,00 грн, в якому зазначено про виготовлення та встановлення надмогильної споруди на центральному кладовищі у місті Житомирі і на якому міститься печатка приватного підприємця Кравченко Олександра Миколайовича ( том 1 а.с.24)

Крім того, позивачем долучено копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , а також фото спорудженого надгробного памятника (том 1 а.с.25, 26).

Намогильні споруди - це пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих (абзац шостий статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Згідно статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню таких витрат.

Такого ж висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц.

Посилаючись при визначенні розміру відшкодування вартості витрат на встановлення надгробного пам`ятника у своєму рішенні на пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» і застосовуючи постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», суд першої інстанції не врахував, що визначена у додатку до цієї постанови вартість надгробного пам`ятника по регіону Житомирської області у розмірі 2 200 грн була встановлена станом на жовтень 2008 року, яка є нереальною та такою, що не відповідає дійсній вартості матеріалів та необхідних робіт.

Тому, враховуючи, що ОСОБА_1 надала належні та допустимі докази на підтвердження понесення нею витрат на спорудження пам`ятника в розмірі 59 000 грн, апеляційна скарга представника позивачки підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій частині у відповідності до положень пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК Україні - зміні, із ухваленням судового рішення про повне задоволення позову у зазначеній частині.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

За приписами 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги, що у задоволенні апеляційної скарги представника АТ «Українська Залізниця»відмовлено, а скаргу представника позивачки, яка звільнена від сплати судового збору згідно вимог пункту 2 чатини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», - задоволено, то із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська Залізниця»залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Таргонія Вадима Миколайовича задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 24 жовтня 2024 року у частині часткового задоволення позову щодо стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника змінити.

Стягнути із Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 59 000 грн.

Стягнути із Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1422,00 грн за подання позову та 1610,4 грн за подпання апеляційної скарги, а всього 3 032,4 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді