Провадження № 2/201/592/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

04 лютого 2025 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання майна об`єктом спільної часткової власності, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання майна об`єктом спільної часткової власності, визнання права власності, в якому, просила суд: Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 становлять в розмірі по 1/4 частині кожній. Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частки квартири АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначила, що їй та відповідачам на підставі договору міни, який був укладений 09.06.2001 р. та посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2661 належить квартира АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м. В момент укладання даного договору міни не були визначені частки, які належать кожному із співвласників даної квартири, а тому кожна із сторін даного договору набула права спільної сумісної власності на належну їм квартиру АДРЕСА_1 . На час укладання та посвідчення даного договору позивачка була неповнолітньою, а тому від її імені та імені відповідача ОСОБА_2 діяли їх батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Після укладання даного договору їх сім`я жила в даній квартирі, до моменту поки позивачка не вийшла заміж за ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вона змінила своє прізвище та переїхала жити до чоловіка. У зв`язку з невизначеністю часток в праві спільної сумісної власності, між позивачкою та відповідачами виникають непорозуміння стосовно користування, володіння та розпорядження частками в належній їм квартирі. Зокрема, відповідачі вказують на те, що оскільки позивачка не проживає в даній квартирі то їй належить менша ніж частка в спільному майні, що не відповідає закону. Крім того, вона не має можливості розпорядитися належною їй часткою, оскільки вона не визначена. Також, в неї відсутній оригінал правовстановлюючого документа на належну їй частку в спільному майні, а тому вважає, що її право порушене, тому як вона не має можливості підтвердити наявність права власності на частку в спільному сумісному майні.

Позивач зазначає, що спірна квартира була придбана нею та відповідачами взамін на квартиру, яка була набута в результаті приватизації житла, тобто майна, яке належало позивачці та відповідачам на підставі спільної власності, а відтак є їх спільною сумісною власністю, в якій частки між співвласниками є рівними.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 серпня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.8).

Згідно із вимогами ч.ч.6,8 ст.187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного демографічного реєстру та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів. 03 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідна інформація (а.с.10-11, 25-26).

Ухвалою судді від 02 вересня 2024 року було відкрито провадження в даній справі (а.с.13-14).

Ухвалою судді від 25 вересня 2024 року задоволено клопотання про витребування доказів у Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації Дніпровської обласної ради інформацію про те, кому і на підставі чого належить квартира АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., а також до відповіді долучено копії правовстановлюючих документів та копію технічного паспорта (а.с.21-22, 27-32).

Позивачка подала до суду заяву, у якій просила суд розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, ніяких заяв та клопотань до суду не надсилали.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що позивачці та відповідачам на підставі договору міни, який був укладений 09.06.2001 р. та посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2661 належить квартира АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м. (а.с.28).

В момент укладання даного договору міни не були визначені частки, які належать кожному із співвласників даної квартири, а тому кожна із сторін даного договору набула права спільної сумісної власності на належну їм квартиру АДРЕСА_1 . На час укладання та посвідчення даного договору позивачка була неповнолітньою, а тому від її імені та від імені відповідача ОСОБА_2 діяли їх батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Після укладання даного договору їх сім`я жила в даній квартирі, до моменту поки позивачка не вийшла заміж за ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вона змінила своє прізвище та переїхала жити до чоловіка (а.с.7).

У зв`язку з невизначеністю часток в праві спільної сумісної власності, між позивачкою та відповідачами виникають непорозуміння стосовно користування, володіння та розпорядження частками в належній їм квартирі. Зокрема, відповідачі вказують на те, що оскільки позивачка не проживає в даній квартирі то їй належить менша ніж частка в спільному майні, що не відповідає закону. Крім того, вона не має можливості розпорядитися належною їй часткою, оскільки вона не визначена. Також, в неї відсутній оригінал правовстановлюючого документа на належну їй частку в спільному майні, а тому вважає, що її право порушене, тому як вона не має можливості підтвердити наявність права власності на частку в спільному сумісному майні.

Згідно із відповіддю бюро технічної інвентаризації Дніпровської обласної ради на ухвалу суду про витребування доказів, в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 за адресою АДРЕСА_2 містяться відомості про право власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на підставі договору обміну квартирами від 09.06.2001, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2661, зареєстровано КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №407п за реєстрованим №1330-108. До відповіді додано копію договору обміну квартирами, та технічної документації, виготовленої на підставі проведеної в 2001 році технічної інвентаризації, а також технічний паспорт, виготовлений органом приватизації (а.с.27-32).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.97 р. відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч.1,2 ст.3 Закону України «Про власність» суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.1,2 ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13 та вказав, що спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2,3 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно постанови Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі № 922/476/20, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 19 січня 2021 року по справі № 916/1415/19, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1ст. 316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а згідно із ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України, зі змісту якої випливає, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, враховуючи факт того, що відповідно до договору міни, укладеного 09.06.2001, та посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2661 належить квартира АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., вказана квартира належить позивачці та відповідачам на підставі спільної сумісної власності, а отже їх частки вважаються рівними по частині, оскільки договором не визначено інше.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 357, 368, 370, 392, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, ст.ст.2,5,12,13,76-81, 89,ст.ст. 128-130,141,223, ч.2 ст.247, ст.ст.259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення часток в спільній сумісній власності, визнання права власності на частину та припинення права спільної сумісної власності задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 становлять в розмірі по 1/4 частині кожній.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частки квартири АДРЕСА_1 , приведеною площею 66,2 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Суддя: С.С. Федоріщев