Провадження № 2/742/63/25
Єдиний унікальний № 742/2768/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2025 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Фетісової Н.В., за участю секретарів судових засідань Шептун В.В., Сороки Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондар Микола Костянтинович, приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко Світлана Віталіївна про визнання заповіту недійсним,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондар М.К., приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В. про визнання заповіту недійсним.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке було відкладено до 17.07.2024.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, яке відкладено до 04.02.2025.
Позивач та його представник адвокат Негода С.Л. в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. При вирішенні справи по суті просили також врахувати, що 05.10.2023 ОСОБА_3 уповноважив позивача представляти його інтереси як фізичної особи так і фізичної особи підприємця, що підтверджується відповідною Довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К. Крім того, надали лист Міністерства юстиції України від 30.06.2024 «Щодо розгляду електронного звернення» з приводу вчинення нотаріусом нотаріальної діяльності лише в межах нотаріального округу.
Відповідач та його представник адвокат Скумін Н.Г. в судових засіданнях заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Просили суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник відповідача категорично заперечив з приводу долучення даних доказів до матеріалів справи.
Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондар М.К. в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином.
Приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В. в судове засідання також не з`явилась, згідно поданої заяви просила проводити судові засідання по розгляду даної справи без її присутності, у зв`язку з її зайнятістю, та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка була дружиною ОСОБА_3 , мати сторін, повідомила, що чоловік не хотів складати заповіт бо думав, що буде ще жити, але коли став зовсім слабий то повідомив, що йому необхідно викликати нотаріуса, щоб скласти заповіт та передати усе ОСОБА_8 . Великий будинок, який побудований за квартал від кафе, був оформлений на батька, проте будувався ОСОБА_9 . У 2015 році, коли ОСОБА_10 поїхав працювати у м. Бровари, він приїздив та сварився і наполягав, щоб саме йому відписали цей будинок. Тому чоловік у 2015 році переоформив даний будинок на ОСОБА_9 . Чоловік побачив, що між ними уже починаються неприязні відносини, бо коли ОСОБА_10 поїхав у м. Бровари, він став зовсім іншим. Свідок жила з чоловіком на другому поверсі у кафе. Хоча ОСОБА_10 і говорив щоб вони йшли жити в його будинок, буде близько ходити на роботу. Свідок із чоловіком працювали у кафе, вона відповідала за виробництво, замовлення, все було на ній, працювала до 70 років, а чоловік працював до 82 років. Вона говорила чоловіку щоб припиняти працювати, проте він говорив, що якщо у нього не буде ні копійки то йому діти і на ліки не дадуть грошей. Тому пішов працювати до Варнавського. Сказав, що він побудував кафе одному, а тепер потрібно і ОСОБА_9 . Тому на території кафе, на цій же земельній ділянці він побудував житлове приміщення готель та оформив його на ОСОБА_9 . Тобто ОСОБА_9 буде готель, це рахуватиметься комплекс, а вони будуть жити у кафе і буде воно ОСОБА_8 . Коли чоловік захворів, він відчував, що хвороба прогресує тому наполягав щоб ОСОБА_10 повіз його в м. Київ на обстеження. Проте, ОСОБА_10 повідомив, що у нього немає там нікого знайомого, а батьку 82 роки, хто його там дивитиметься? зараз війна та й грошей у нього не має. У чоловіка були камені в жовчному пузирі. На протязі тижня камені зрушились і йому ставало все гірше, почалися приступи. Тому вони повезли його в місцеву лікарню, проте там його не взяли бо він не витримає операцію (серце слабке, аритмія, стенокардія). Сказали везти на Київ, але на Київ ніхто не повіз. Свідок сказала чоловіку дзвонити до ОСОБА_11 , щоб він його влаштував у лікарню в м. Києві. Після цього ОСОБА_11 приїхав та відвіз його у лікарню, а ОСОБА_10 зі співмешканкою поїхали слідом. Щодо складання заповіту повідомила, що нотаріуса обирав чоловік, 28 вересня нотаріус приїхав за адресою: АДРЕСА_2 , і в присутності свідка та її чоловіка склав заповіт, були документи на майно. Потім нотаріус зачитав його вголос. Заповіт підписував чоловік, прізвище своє писав сам. Коли приїхав ОСОБА_8 то чоловік повідомив йому, що склав на нього заповіт, нотаріус ще був присутній. Після цього заповіт віддали ОСОБА_8 . У той самий день чоловік розповів і ОСОБА_9 , що склав заповіт. З приводу майна сказав, що кафе буде ОСОБА_8 , бо у ОСОБА_9 є готель, будинок і автомобіль. Миколі, коли він одружився дали будинок якому 54 роки. У присутності нотаріуса, ОСОБА_10 сказав, що він сюди жити не приїде, він жив у Франції і буде жити там, йому тут нічого не потрібно, як зробили так і робіть.
Свідок ОСОБА_12 , яка працює медсестрою реанімаційного відділення надала покази, що здійснювала медичний догляд за ОСОБА_13 на протязі 1,5 - 2 останніх місяців його життя. Під час маніпуляцій та процедур, які вона з ним проводила, у них було багато довірчих бесід. В кінці вересня вона прийшла в черговий раз, в першій половині дня, щоб зробити йому перев`язку. Піднімаючись по східцях вона помітила, що в кімнаті перебував чоловік, можливо не один. З кімнати швидко вийшла ОСОБА_14 , та попросила прийти через годину, так як у них нотаріус. Вона відчула легкий подив, тому що ОСОБА_15 часто відвідували люди і коли вона з`являлася невчасно її просто просили почекати, а цього разу сказали приїхати пізніше. Вона приїхала через годину, все зробила, ОСОБА_15 був не такий як завжди, якийсь трохи подавлений. Сказав, що піддався на умовляння ОСОБА_16 та зробив заповіт, а тепер думає, що може зробив не правильно. ОСОБА_10 більше вкладався ніж ОСОБА_8 . На що вона заспокоїла, сказавши що хлопці самі розберуться, вони ж брати. А якщо його це турбує то він завжди може змінити заповіт. Протягом тижня ОСОБА_15 повертався до цієї теми, казав, що вона не дає йому спокою. Відносини у неї з Пошкурлатами були звичайні. Частіше за її роботу платив ОСОБА_17 , іноді платила ОСОБА_14 , іноді ОСОБА_18 особисто їй не платив, але було пару випадків, що він її підвозив. ОСОБА_17 більше часу проводив з ОСОБА_13 , неодноразово привозив йому ліки або ж купувала вона, а він повертав їй кошти. ОСОБА_19 лише один раз привіз пелюшки одноразові.
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні дав показання, що давно знав ОСОБА_21 , оскільки його батьки разом з ним були земляками. Після того як ОСОБА_15 зробили операцію, він возив його відкачувати рідину два рази на день, до роботи та після. Його дружину ОСОБА_12 , яка працює в реанімаційному відділенні, він також з вересня місяця почав привозити до ОСОБА_22 для проведення медичних процедур. Коли привозив дружину то міг чекати її в машині або ж зайти до будинку та чекати на неї у коридорі. В цей час ОСОБА_15 кликав його у кімнату поговорити за батьків та про життя. Одного разу, коли він привіз ОСОБА_23 її попросили вийти, оскільки там сиділа якась людина. Що за людина він не знає, людей там ходило багато. Вдома з дружиною вони обговорювали, слова ОСОБА_22 , який їм говорив про те, що склав заповіт, але не впевнений, що зробив правильно. Коли був складений заповіт свідок не знає. ОСОБА_15 під кінець хвороби був слабкий, проте до останнього перебував у здоровому глузді.
Свідок ОСОБА_24 , яка є дружиною ОСОБА_1 , повідомила, що незадовго до смерті батька, а саме: у вівторок вона його провідувала. Останній запросивши її до кімнати, попросив її взяти все у свої руки та займатися з ОСОБА_9 комплексом, розвивати та не продавати його, оскільки він з ОСОБА_9 вклав туди дуже багато сил та фінансів. Просив не виїжджати у м. Бровари та ОСОБА_25 , оскільки у ОСОБА_8 не виходить управляти та вести цей бізнес. ОСОБА_26 був занепокоєний, повідомив, що зустрічався з нотаріусом, оформлював… Говорив, що ОСОБА_27 завжди хотів магазин, для нього він був і побудований цей магазин і він зможе займатися магазином. Якщо не зможе, то щоб вони йому допомогли або ОСОБА_27 зможе його здавати в оренду. Що саме оформляв він не казав, але коли почитав то помітив, що все це не грамотно оформлено, сформульовано, що саме він хоче залишити ОСОБА_28 , бо ОСОБА_27 просив йому магазин там бар, а бар відноситься до кафе це одна площа, а до магазину краще щоб відносився кабінет це інша площа. Говорив, що мама була поряд і постійно його збивала. Після чого повідомив, що він уже зв`язався із нотаріусом і все виправить, але на цьому тижні нотаріус не зможе приїхати, проте на наступному тижні прийде. Також сказав, що залишив ОСОБА_28 гарний будинок з ремонтом, також з ОСОБА_9 купили для ОСОБА_8 автомобіль, тобто в нього є все. Зазначила, що вона з ОСОБА_9 проживає давно і весь сімейний бюджет ішов на Прилуки. Постійно потрібно було щось будувати, оновлювати, купувати. Батько теж сюди коштів багато вкладав. Під час спілкування батько був розумово адекватний, лише фізично почував себе погано. Батько сам вирішував до кого він хоче звертатися та з ким працювати. Через три дня після їхньої розмови ОСОБА_26 помер. І лише через деякий час їй з чоловіком попався цей заповіт, тоді вони зрозуміли, що мав на увазі батько коли говорив, що не грамотно оформлено, бо він у заповіті писав магазин та бар, але ж це є великий комплекс, який складається з багатьох частин: нежилі приміщення, бар, магазин, підвальні приміщення, прибудови, мангал літній, а другий поверх взагалі житлові приміщення готель. У батька були дуже довірчі відносини з ОСОБА_9 , він на ОСОБА_9 дав нотаріальну довіреність якою уповноважив вести всі його справи як фізичної особи та підприємця. Коли ОСОБА_15 хворів, то повністю виконував обов`язки ОСОБА_17 . З ОСОБА_8 у ОСОБА_9 були нормальні відносини, але коли помер батько, ОСОБА_8 почав говорити, що є заповіт і це все його, саме із цього і породився весь цей конфлікт. Хоча в родині спілкувалися, що магазином займається ОСОБА_8 , а усім іншим ОСОБА_10 разом з нею. Згодом ОСОБА_8 звернувся з матір`ю до нотаріуса і вказав, що є єдиним спадкоємцем. Вважає, що батько не заповідав усе майно своєму меншому сину, а лише хотів виділити частину із майна.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16691504 від 16 листопада 2007 року, ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі, магазин-бар, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 14.11.2007 виданого Заїздською сільською радою (а.с.13).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13 листопада 2023 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Заїзд Прилуцького району Чернігівської області помер ОСОБА_3 (а.с.76).
Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №77124081 від 28.05.2024, приватним нотаріусом Радченко С.В. 29 грудня 2023 року було заведено спадкову справу №71807205 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.62).
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №77124090 від 28.05.2024, у спадковому реєстрі наявний чинний заповіт №71306020 складений ОСОБА_3 на конкретно визначене майно, який посвідчений та зареєстрований 29.09.2023 приватним нотаріусом Бондар М.К. (а.с.63).
Згідно листа приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В. від 28 травня 2024 року за №154/01-16 вбачається, що останньою 29 грудня 2023 року заведена спадкова справа №62/2023 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за заявою про прийняття спадщини за заповітом та за законом сина померлого ОСОБА_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 . 29 грудня 2023 року було подано заяву про відмову від прийняття спадщини за законом та від обов`язкової частки у спадщині дружини померлого ОСОБА_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 . 23 лютого 2024 року було подано заяву про прийняття спадщини за законом сином померлого ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 . Свідоцтва про право на спадщину ще не видано (а.с.60).
Згідно копії довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №446012 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановлено третю групу інвалідності загального захворювання, безтерміново, з 02 березня 2023 року (а.с.73).
Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 від 30.04.2024, останній повідомляє приватного нотаріуса Прилуцького нотаріального округу Чернігівської області Радченко С.В., що він бажає отримати спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , оскільки він є інвалідом 3 групи, а отже має обов`язкову долю в спадковому майні на яке ним зроблено розпорядження. Крім цього, просить не видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом до вирішення вказаного питання в суді, оскільки він звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовною заявою про визнання заповіту недійсним (а.с.75).
Відповідно до Довіреності від 05 жовтня 2023 року, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси як фізичної особи так і фізичної особи підприємця. Довіреність посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К., зареєстровано в реєстрі за №634.
Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 30.06.2024 «Щодо розгляду електронного звернення» вказано, що приватний нотаріус має право мати лише одне приміщення для розміщення робочого місця (контори), яке повинно знаходитись у межах нотаріального округу, в якому здійснюється нотаріальна діяльність. Листи Міністерства юстиції України не встановлюють норм права, а мають інформаційний характер.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Відповідно до статей 1247, 1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі № 697/2663/19.
Щодо посилання позивача на недотримання правил складання заповіту, та порушення вимог щодо його форми та посвідчення суд зазначає наступне.
Так позивач, як на одну із підстав визнання заповіту недійсним зазначає про те, що заповіт складений із порушенням Наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» зокрема, щодо місця і способу складання даного заповіту та його підпису заповідачем, а саме: вчинений за межами нотаріального округу, в заповіті відсутній особистий запис ОСОБА_3 «Цей заповіт прочитаний мною в голос, підписано власноручно».
Щодо недотримання нотаріусом вимог відомчого наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», щодо вчинення нотаріальної дії за межами нотаріального округу, не приймається судом до уваги, оскільки вказаний наказ втратив чинність ще 22 лютого 2012 року згідно наказу Міністерства Юстиції України №296/5.
Щодо вчинення заповіту за межами нотаріального округу.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.
Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.
Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.
Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.
Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.
Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.
Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.
Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту.
Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.
Це може бути додатково обґрунтовано такими обставинами.
По-перше, у цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається.
По-друге, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.
Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.
По-третє, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах «Малахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1998 року, «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Прессос Компанія Нав`єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28 жовтня 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування»/«законні сподівання» особи.
По-четверте, практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону.
Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що «в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда». І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу.
Враховуючи зазначене, вимогами чинного закону не встановлена нікчемність заповіту виключно з тих підстав, що його посвідчено нотаріусом поза межами свого нотаріального округу.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17 (провадження №14-173цс20).
Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач - отримати це майно у спадщину.
Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, коли нотаріус посвідчив заповіт, хоча б і не в межах свого нотаріального округу, видається вкрай нерозумним.
Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.
Щодо порушення вимог форми складання заповіту.
Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
З тексту заповіту, письмових пояснень приватного нотаріуса Бондаря М.К. вбачається, що вимоги статей 1247 та 1248 ЦК України були дотримані нотаріусом при посвідчені заповіту ОСОБА_3 , оскільки заповіт власноручно підписаний ОСОБА_3 з вказівкою його прізвища.
Стосовно відсутності власноручного запису заповідача, що заповіт ним вголос прочитаний, то з тексту ст. 1248 ЦК України та гл.3 п.1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого Наказом юстиції 22.02.2012 за №296/5 така необхідність прямо не випливає. В тексті яких йде мова про необхідність зазначення «ним» (заповідачем) факту прочитання заповіту вголос та підписання. Яким способом власноручно чи за допомогою загальноприйнятних технічних засобів зроблено цей запис в ЦК України та Порядку не уточнюється. За суттю цей текст не є текстом правочину, але також свідчить про волю заповідача, і від способу вираження волі не залежить дійсність цієї волі. Звідси виходить, що допускається комп`ютерний набір цього тексту. У разі існування підпису на заповіті презюмується, що особа його читала.
Таким чином, є безпідставними доводи позивача про недотримання нотаріусом порядку посвідчення заповіту, що на думку позивача, тягне недійсність заповіту, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку заповідача здійснити, крім особистого підпису, ще й власноручний запис у тексті заповіту про те, що ним цей заповіт прочитаний вголос та підписаний власноручно.
Щодо волевиявлення заповідача.
Відповідно до пункту 1 статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Відповідно до пункту 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Так, посилання позивача на те, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі не знайшли свого підтвердження в наявних доказах під час розгляду справи, як і не підтверджено допитаними в судовому засіданні свідками.
Крім того, як встановлено в судовому засіданні, 05 жовтня 2023 року ОСОБА_3 видав довіреність ОСОБА_1 на представництво його інтересів як фізичної особи так і фізичної особи підприємця. При цьому, довіреність посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К.
Тобто, після складання заповіту 27 вересня 2023 року, ОСОБА_3 знову спілкувався з приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К. та посвідчував довіреність. Проте, свою позицію з приводу розпорядження на випадок своєї смерті, не змінив…
Однією з засад судочинства, регламентованих п.3) ч.1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ст.ст.11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що доводи позивача щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним є безпідставними та необґрунтованими, не підтверджуються належними та достатніми доказами, а тому суд не має підстав вважати позовні вимоги доведеними, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 352, 354-355, п.9, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бондар Микола Костянтинович, приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Радченко Світлана Віталіївна про визнання заповіту недійсним відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 11 лютого 2025 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП не присвоювався, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не присвоювався, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .
Суддя Наталія ФЕТІСОВА