ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 756/3786/16

провадження № 61-269св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація, Головне управління Національної поліції в м. Києві, ліквідаційна комісія Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві;

учасники справи за об`єднаним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ;

відповідачі: ліквідаційна комісія Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація,

треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Євгена Дмитровича на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація (далі - Оболонська РДА), Головне управління Національної поліції в м. Києві (далі - ГУ Національної поліції в м. Києві), ліквідаційна комісія Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ліквідаційна комісія Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві), про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 1997 року перебуває на службі в органах внутрішніх справ на посаді старшого інспектора відділу поліції № 1 Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві.

21 вересня 2015 року відбулося засідання житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, на якому вирішувалося питання про розподіл житлової площі та порядок використання працівниками Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві кімнат у гуртожитку на АДРЕСА_1 . За результатами цього засідання житлово-побутовою комісією було ухвалено рішення щодо надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Оболонської РДА від 04 листопада 2015 року № 588 «Про виключення квартир з числа службових» затверджено рішення про виключення з числа службових жилих приміщень в будинку АДРЕСА_1 , в тому числі окремої однокімнатної квартири АДРЕСА_3 жилою площею 15,01 кв. м (загальна площа 29,10 кв.м).

Відповідно до цього розпорядження Оболонська РДА 09 листопада 2015 року видала ОСОБА_1 ордер № 010608 серії Б, який був підставою для вселення на надану жилу площу.

Для використання зазначеної квартири за призначенням позивач 11 листопада 2015 року уклав договір найму житлової площі з КП «Житлосервіс «Приозерне» -ЖЕК 501 Оболонського району міста Києва, а також в цей же день Оболонським районним відділом ГУДМС України в м. Києві він разом із сім`єю був зареєстрований за вказаною адресою.

При цьому позивач вказував, що він не має можливості поселитися із сім`єю у зазначеній квартирі, оскільки вказане приміщення самовільно займає ОСОБА_2 , який добровільно виселятися відмовляється і продовжує у ньому проживати з членами своєї родини, тим самим перешкоджає позивачу та його дочці у вселенні та користуванні житлом.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_2 та члена його родини з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

У березні 2016 року ОСОБА_2 також звернувся до суду з позовом до ліквідаційної комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Оболонської РДА, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним житлового ордера № 010608 серії Б, визнання недійсним та часткове скасування протоколу житлово-побутової комісії, часткове скасування розпорядження державної адміністрації про надання житлового приміщення щодо видачі ордера № 010608 серії Б на житлове приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 02 квітня 1980 року до 14 вересня 1998 року він проходив службу в органах внутрішніх справ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Згідно з рішенням житлової комісії Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві 09 квітня 1997 року йому було надано дозвілна вселення до кімнати АДРЕСА_5 .

Таким чином він, його син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 , починаючи з 13 травня 1997 року постійно проживають на зазначеній житловій площі, за цією адресою зареєстровані, сплачують за комунальні послуги та проживають у кімнаті АДРЕСА_3 більше 18 років.

ОСОБА_2 вважає, що житловий ордер № 010608 від 09 листопада 2015 року серії Б на жиле приміщення квартири АДРЕСА_5 було видано незаконно на ім`я ОСОБА_1 та його дочки, виходячи з того, що 02 жовтня 2015 року згідно з протоколом № 12 житлово-побутова комісія Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві при вирішенні питання щодо розподілу житлової площі та порядку використання працівниками квартир на АДРЕСА_1 , не провела ретельної перевірки фактичного проживання та користування ним житловою площею у спірній квартирі. При цьому акт обстеження квартири АДРЕСА_5 від 17 серпня 2015 року, в якому зазначено, що під час відвідування житлово-побутової комісії квартира вільна та в ній ніхто не зареєстрований, квартира опечатана печаткою Оболонського РУ ГУ МВС в м. Києві, на його думку, є фіктивним, оскільки на час прийняття розпорядження Оболонською РДА та видачі житлового ордера № 010608 серії Б від 09 листопада 2015 року спірна житлова площа не була вільною.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив: визнати недійсним житловий ордер від 09 листопада 2015 року № 010608 серії Б на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 та його дочки ОСОБА_5 ; визнати недійсним та частково скасувати протокол житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2015 року № 12 щодо надання службової квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 у складі сім`ї з двох осіб та розпорядження Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 про затвердження спільного рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо видачі зазначеного ордеру.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2016 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 та членів його родини з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 551,20 грн. У задоволенні об`єднаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 з членом своєї родини - ОСОБА_3 самовільно, без належної правової підстави зайняли спірне жиле приміщення, із незаконно зайнятої службової жилої площі не виселяються, а тому на підставі статті 116 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) підлягають виселенню. Оскаржувані ОСОБА_2 документи, а саме: протокол від 21 вересня 2015 року № 12 засідання житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо надання службової квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 із сім`єю з двох осіб та розпорядження від 06 листопада 2015 року № 591 Оболонської РДА в частинні надання зазначеної житлової площі ОСОБА_1 та його дочці ОСОБА_5 , є правомірними та видані в межах наданих законодавством повноважень, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 рокукасаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суди помилково вважали, що підставою самоправного зайняття спірної квартири є відсутність у ОСОБА_2 ордера на вселення у спірне житло, при цьому не врахували та не перевірили наявність інших документів, що дають підстави для вселення, не дали оцінки наявній у матеріалах справи копії довідки, виданої начальником Мінського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 11 листопада 1998 року, згідно з якою за рішенням житлової комісії Мінського РУ ГУ МВС України в у м. Києві від 09 квітня 1997 року командиру відділення Мінського батальйону патрульно-постової служби старшині міліції ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_3 була надана кімната АДРЕСА_5 , не врахували, що ОСОБА_2 постійно перебував на службі в органах МВС та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років.

Також матеріали справи містять копії довідок за формою № 3 за період з 1998 року до 2010 року, довідки про постановлення ОСОБА_2 в чергу на отримання житла, як такого, що на праві власності житлового приміщення не має, копії квитанцій про оплату комунальних послуг, що свідчать про фактичне проживання у кімнаті АДРЕСА_5 .

Крім того, суди не врахували, що однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Вирішуючи питання про виселення ОСОБА_2 , суди не перевірили правомірність вселення ОСОБА_1 до спірної квартири. Взявши до уваги акт обстеження квартири АДРЕСА_5 , складений комісією Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві 17 вересня 2015 року, в якому зазначено, що під час відвідування ця квартира є вільною та в ній ніхто не зареєстрований, квартира опечатана печаткою Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, та за довідкою начальника Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 17 вересня 2015 року спірна квартира є вільною, суди не звернули увагу на наявні в матеріалах справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг, у тому числі і за період з січня 2016 до серпня 2016 року, які вказують про фактичне проживання та використання спірного житла.

Зазначено, що при новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити наведені в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, з`ясувати чи існують підстави для визнання ордера № 010608 серії Б, виданого ОСОБА_1 , недійсним, та встановити чи користування тривалий час ОСОБА_2 спірним житлом, протягом 18 років, не підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), чи ОСОБА_2 підлягає виселенню лише з наданням йому іншого жилого приміщення.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року у складі судді Шевчука А. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 та членів його родини з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 551,20 грн. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що твердження ОСОБА_2 про правомірність його вселення та проживання у квартирі АДРЕСА_5 за відсутності ордера на зайняття службового приміщення не відповідають законодавчо встановленій процедурі та спростовуються матеріалами справи.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він був вселений у кімнату АДРЕСА_5 ) за рішенням житлової комісії від 09 квітня 1997 року не підтверджені доказами, він не надав суду вказане рішення житлової комісії про його вселення, а також облікова справа з квартирного обліку ОСОБА_2 не містить цього рішення і відомостей про нього.

На підтвердження отримання кімнати в гуртожитку ОСОБА_2 надав довідку від 18 жовтня 1998 року № 36, яка містить незастережені виправлення з 1998 року на 1997 рік, не відповідає даті її підписання 11 листопада 1998 року, а також підписана не начальником Мінського РУ ГУ МВС в м. Києві полковником міліції Топчієм В. В., а невідомою, неуповноваженою особою.

З довідки начальника Мінського РУ ГУ МВС в м. Києві Топчія В. В. від 14 січня 1994 року та наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 02 квітня 1980 року знаходився на службі в органах внутрішніх справ та 14 вересня 1998 року вийшов на пенсію за вислугою років.

За довідкою Форма 3 ОСОБА_2 з 27 січня 1983 року був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_6 із членами своєї родини.

Згідно з інформацією відділу обліку та розподілу житлової площі ОСОБА_2 25 січня 1983 року виконавчим комітетом Мінської районної Ради народних депутатів м. Києва було видано ордер серії Б на квартиру АДРЕСА_6 , з 14 жовтня 1985 року ОСОБА_2 перебував на квартирній черзі, а в жовтні 1995 року взяв участь у приватизації квартири АДРЕСА_6 та отримав у власність її частку.

При цьому, у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 був зареєстрований з сином ОСОБА_3 лише 13 травня 1997 року після добровільного зняття з реєстрації за адресою квартири належної на праві власності.

З огляду на викладене, суд звернув увагу на питання правомірності реєстрації, вселення без ордера та проживання ОСОБА_2 у гуртожитку після припинення роботи за наявності власного приватизованого житла.

ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження укладення договору найму, який обов`язково укладається з організацією, на балансі якої знаходиться будинок, після отримання ордеру на зайняття службового приміщення.

Крім того, за період з 13 травня 1997 року до 18 березня 2016 року ОСОБА_2 надав лише дві квитанції про оплату комунальних послуг, в яких відсутні номери прибуткового ордеру (обов`язкові для заповнення квитанції до прибуткового ордеру, що є відривною частиною прибуткового касового ордеру) та дати про прийняття оплати. ОСОБА_2 розпочав оплачувати комунальні послугилише після подання до суду18 березня 2016 рокупозову про йоговиселення.

Тобто ОСОБА_2 не надав жодного належного і допустимого доказу на підтвердження правомірності вселення та тривалості проживання у квартирі АДРЕСА_5 .

За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 з членом своєї родини ОСОБА_3 самовільно, без належної правової підстави зайняли спірне жиле приміщення, із зайнятої службової жилої площі не виселяються, тому суд дійшов висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 .

При цьому правомірність отримання та право на зайняття ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_5 підтверджено наявними доказами та не спростовано в судовому засіданні.

Оскаржуване ОСОБА_2 розпорядження Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва» є правомірним і видане в межах наданих законодавством повноважень, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Зважаючи на викладене, відсутні також і підстави для визнання недійсним ордера № 010608 серії Б на право зайняття приміщення від 09 листопада 2015 року, виданого Оболонською РДА. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 червня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним та скасовано протокол житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2015 року № 12 в частині надання службової квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 у складі сім`ї з 2-х осіб. Скасовано розпорядження Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 в частині затвердження спільного рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві в частині видачі житлового ордеру від 09 листопада 2015 року № 010608 серії Б на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_5 . Визнано недійсним житловий ордер від 09 листопада 2015 року № 010608 серії Б на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_5 .

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності свідчать про те, що ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_5 не самостійно, а з відповідного дозволу управителя цього майна та користується ним до цього часу.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 не надав рішення житлової комісії Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 09 квітня 1997 року, а також висновок місцевого суду про недотримання процедури вселення ОСОБА_2 та його сина до спірної квартири не могли бути підставою для їх виселення у зв`язку із наданням вказаної квартири ОСОБА_1 , оскільки обов`язок ведення обліку рішень (книг в яких відображають засідання житлових комісій) було покладено на їх видавника - Мінське (Оболонське) РУ ГУ МВС України в м. Києві, однак останній даного обов`язку належним чином не виконував, про що свідчить і лист начальника Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 08 серпня 2018 року № 7299/125/51/01-2018. Таким чином відповідач - ліквідаційна комісія Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві не спростувала доводи ОСОБА_2 про те, що дійсно вказане рішення ухвалювалося.

21 вересня 2015 року відбулося засідання житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, на якому було ухвалено рішення, оформлене проколом № 12, відповідно до пункту 4 порядку денного було погоджено надання службової квартири АДРЕСА_5 майору міліції ОСОБА_1 на сім`ю із 2 осіб. Підставою для надання вказаної квартири була зокрема довідка начальника Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Ніконова М. М. та акт, складений 17 вересня 2015 року комісією Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, з яких вбачається, що дана квартира є вільною та в ній ніхто не зареєстрований.

Разом із тим, обставини, зазначені у вказаних документах, спростовуються встановленими колегією суддів обставинами справи, що свідчить про помилкове ухвалення житловою комісією відповідного рішення щодо надання квартири, яка на час ухвалення рішення не була вільною, оскільки в ній були зареєстровані та фактично нею користувалися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Оскільки вказані обставини не були враховані Оболонською РДА при видачі розпорядження від 06 листопада 2015 року № 591 та при видачі ордеру № 010608 серії Б на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_1 , тому вказане рішення та ордер повинні бути визнанні недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іщенко Є. Д. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, а в лютому 2024 року - уточнену касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 756/3786/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 756/2554/16, а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва.

27 лютого 2024 року справа № 756/3786/16 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Є. Д. мотивована тим, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Мінської районної Ради депутатів трудящих м. Києва № 52 «Про надання службової житлової площі» від 23 лютого 1976 року, квартира АДРЕСА_5 є службовим житлом.

Однак ОСОБА_2 та його представники під час судового розгляду фактично так і не змогли визначитися із статусом спірної квартири, чи це був гуртожиток, чи службове житло, у зв`язку з чим ОСОБА_1 і його представник були вимушені доводити відсутність підстав для вселення ОСОБА_6 як в гуртожиток, так і в службове житло.

При цьому, відповідно до частини першої статті 122, статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, чинного в 1997-1998 роках, єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення мав бути ордер, однак ОСОБА_2 визнав, що такий ордер для вселення в спірну квартиру не отримував.

Суд першої інстанції правильно встановив та дав належну правову оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 мав у власному користуванні приватизоване житло, а саме квартиру АДРЕСА_6 , що викликає сумніви у правомірності надання йому житловою комісією службової квартири АДРЕСА_5 .

В матеріалах справи наявний акт обстеження квартири АДРЕСА_5 від 17 вересня 2015 року, згідно з яким члени комісії відвідали вказану квартиру, яка являється вільною, в ній ніхто не зареєстрований і квартиру було опечатано печаткою Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Однак ОСОБА_2 не спростував обставин, наведених в цьому акті обстеження спірної квартири, не надав доказів, які б підтвердили, що починаючи з 13 травня 1998 року і станом на 17 вересня 2015 року він проживав у спірній квартирі, з чого випливає, що спірна квартира на момент обстеження була вільною і Оболонська РДА відповідно до вимог чинного законодавства видала ордер ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не звернув увагу на те, що сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому.

Оскільки ОСОБА_2 не мав жодних правових підстав для вселення в спірну квартиру, то апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що він підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Доводи особи, яка подала письмові пояснення на касаційну скаргу

У березні 2024 року представник ГУ Національної поліції в м. Києві- Лаврінець О. О. подала до Верховного Суду письмові пояснення, в яких підтримала доводи касаційної скарги та просила її задовольнити, скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом

На підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 15 грудня 1975 року № 1308 «Про виділення жилої (приведеної) площі в жилих будинках для малосімейних» з додатком № 1 щодо переліку організацій, виділено та передано приведену жилу площу в жилих будинках для малосімейних, у тому числі на АДРЕСА_1 (т.1 а.с.61-63).

21 грудня 1975 року згідно затвердженого акту по розподілу житлової площі, всього 36 квартир, жилою площею 453,96 кв. м передано Мінській райраді в рахунок цільового ліміту 1976 року для розміщення працівників міліції Оболонського РВВС м. Києва (т.1 а.с.68-69).

23 лютого 1976 року на підставі рішення Виконавчого комітету Мінської районної Ради депутатів трудящих м. Києва № 52 «Про надання службової жилої площі» 36 квартир, а саме: АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 - АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 передані під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС, тобто для особового складу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві (т.1 а.с.64-66).

ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ в період із 02 квітня 1980 року по 14 вересня 1998 року, зокрема в Оболонському РУ ГУ МВС України в м. Києві, що підтверджується витягом із трудової книжки (т.1 а.с.164).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Мінської районної Ради депутатів трудящих м. Києва від 14 жовтня 1985 року ОСОБА_2 був зарахований на квартирний облік (т.2 а.с.12).

Під час служби в Оболонському РУ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2 був поселений в квартиру АДРЕСА_5 та з 13 травня 1997 року зареєстрований у вказаній квартирі разом зі своїм сином ОСОБА_3 , що підтверджується відбитками штампів у їх паспортах (т.1 а.с.53-54).

З листа начальника управління Департаменту державного майна та ресурсів Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2019 року № 25/4/4-П-340 вбачається, що комісією вказаного департаменту проводилася перевірка факту реєстрації ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_5 та встановлено, що дійсно з 13 травня 1997 року по дату видачі довідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі (т.4 а.с.198).

Крім того, відповідно до довідки № 27, виданої 10 жовтня 2000 року заступником Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві, ОСОБА_2 дійсно 13 травня 1997 року отримав кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , з ним проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.169).

В довідці начальника Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18 жовтня 1998 року № 36 зазначено, що за рішенням житлової комісії Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 09 квітня 1997 року командиру відділення Мінського батальйону патрульно-постової служби старшині міліції ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_4 , та сину ОСОБА_3 була надана кімната АДРЕСА_5 (т.2 а.с.8).

Із довідок форми № 3, виданих Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві, вбачається, що за період з 1998 року по 2008 рік ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 разом із сином ОСОБА_3 (т.1 а.с.244, 246, 247, 249, т.2 а.с.3, 7)

Факт проживання та користування вищевказаною квартирою підтверджується приписом начальника Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 06 травня 2004 року, адресованим ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) щодо необхідності сплати комунальних послуг та квартирній платі, а також квитанціями від 22 червня 2004 року та 20 серпня 2004 року щодо сплати комунальних послуг ОСОБА_2 (т.3 а.с.54).

21 вересня 2015 року житлово-побутовою комісією Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві було проведено засідання (протокол від № 12) на якому було проведено розподіл житлової площі та встановлено порядок використання працівниками кімнат у гуртожитку на АДРЕСА_1 . Цього ж дня житлово-побутовою комісією було ухвалено рішення, яке оформлено протоколом № 12 за яким було вирішено надати службову квартиру, що належить Оболонському РУ ГУ МВС України в АДРЕСА_24 старшому дільничному інспектору міліції сектору дільничних інспекторів міліції 1-го відділу міліції майору міліції ОСОБА_1 , який зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 із сім`єю з двох осіб з 25 травня 2010 року, у зв`язку із тим, що відпала потреба у використанні зазначеної квартири в якості службового житла (т.1 а.с.184).

Розпорядженням Оболонської РДА від 04 листопада 2015 року № 588 «Про виключення квартир з числа службових» виключено з числа службових деякі жилі приміщення в будинку АДРЕСА_1 , у тому числі окрему однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 жилою площею 15,01 кв. м, загальною площею 29,10 кв. м (т.1 а.с.178).

Розпорядженням Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 було затверджено спільне рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 на сім`ю з двох осіб та видано ордер № 010608 серії Б (т.1 а.с.183).

11 листопада 2015 року ОСОБА_1 здійснив реєстрацію за новим місцем проживання.

15 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав договір найму житлової площі з КП «Житлосервіс «Приозерне» - ЖЕК 501 Оболонського району міста Києва.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Є. Д. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (частина перша статті 109 ЖК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Положеннями статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно зі статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Частинами першою-третьою статті 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з`ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною другою статті 58 ЖК України передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Отже, ордер на жиле приміщення визнається судом недійсним у випадку, коли при вирішенні питання про надання жилого приміщення мали місце: неправомірні дії службових осіб; було порушено порядок та умови їх надання і такий позов заявлений до суду не пізніше трьох років з дня видачі ордера.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/2082/16-ц.

Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання вказівок Верховного Суду в постанові від 11 квітня 2018 рокув цій справі,а також з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Судувід 11 жовтня 2023 року у справі № 756/2082/16-ц, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_2 зі своєю сім`єю вселився у квартиру АДРЕСА_5 як працівник Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві, з дозволу управителя цього будинку, з 13 травня 1997 року зареєстрований та проживає у зазначеній кімнаті (квартирі).

Установивши, що на час прийняття житлово-побутовою комісією Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві рішення про надання ОСОБА_1 службової квартириАДРЕСА_5 , а також - Оболонською РДА розпорядження про надання ОСОБА_1 ордера на спірну квартиру, це житло не було вільним, апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення об`єднаного позову ОСОБА_2 , визнання недійсним та скасування протоколу житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2015 року № 12 в частині надання вказаної службової квартири ОСОБА_1 , скасування розпорядження Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 в частині затвердження спільного рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві в частині видачі житлового ордера від 09 листопада 2015 року № 010608 серії Б на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_5 , а також - визнання недійсним цього житлового ордера.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення мав бути ордер, однак ОСОБА_2 визнав, що такий ордер для вселення в спірну квартиру не отримував, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 на законних підставах вселилася до квартири АДРЕСА_5 і матеріали справи не містять відомостей про те, що власник чи балансоутримувач будинку заявляли до ОСОБА_2 вимоги про його виселення із зазначеної квартири.

Аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, є неспроможними з огляду на таке.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 756/3786/16, від 26 вересня 2018 року у справі № 756/2554/16, від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іщенка Євгена Дмитровича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович