П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 759/21340/21

Провадження: № 22-ц/824/1843/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В.А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Лукомського Валерія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна,

у с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що увересні 1989 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого у них народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 28.08.1997 року шлюб було розірвано, проте, вказує, що згодом вонипримирились і продовжували проживати однією сім`єю та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_7 . Проживали вони у м. Хмельницькому та за період їх проживання однією сім`єю між сторонами склалися відносини, притаманні подружжю, а саме: проживали разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали по відношенню один до одного взаємні обов`язки. В 2004 році вони, родиноюпереїхали до Києва, у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_2 у будівельну компанію, старший син пішов навчатись в ліцей. Відповідачка погоджувалась на переїзд, оскільки вони планували придбати квартиру у м. Києві. Проживаючи у м. Києві, вони разом винаймаликвартиру, в той час як він, позивач, працював та забезпечував сім`ю, а відповідачка займалась домашнім господарством. В лютому 2006 року він позичив 80 000 доларів США у ОСОБА_8 , а також взяв у банку кредит на суму 100 000 доларів США і придбав квартиру по АДРЕСА_1 , вартість якої становила 637 663,50 грн, де він зробив якісний ремонт, придбав меблі, побутову техніку. Відповідачка на той момент не працювала. У грудні 2006 року він придбав на ім`я відповідачки два машиномісця № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 у будинку по АДРЕСА_2 . У зв`язку з світовою фінансовою кризою будівельна галузь, в якій він працював, зазнала збитків і неможливо було продовжувати діяльність підприємства, зупинилось будівництво об`єктів, якими він керував, почались кримінальні переслідування його, як керівника. З метою уникнення конфіскації майна, 05.05.2010 року між ним та відповідачкою було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 , де вони і продовжували проживати сім`єю. В липні 2011 року вони спільно придбали на ім`я відповідачки квартиру АДРЕСА_4 . У 2012 році відносно ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження та він до червня 2013 року перебував у СІЗО. У зв`язку з виправдувальним вироком він вийшов з-під варти і продовжив проживав однією родиною з відповідачкою в квартирі АДРЕСА_3 , вести спільне господарство, відпочивати разом. У вказаній квартирі він зберігав особисті речі, документи, цінності та інше, це було його єдиним та постійним місцем проживання. Проте, 15.09.2018 року відповідачка змінила замки у вхідних дверях та він не зміг більше увійти до квартири АДРЕСА_3 , крім того, відповідачка відмовилась надати ключі від квартири АДРЕСА_4 . 25.08.2021 року Київський апеляційний суд у справі №759/18167/18 визнав його членом сім`ї відповідачки та зобов`язав ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 . Вважає, що з урахуванням того, що нерухоме майно було набуто ними спільно під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, він має право на частину вказаного спірного майна. Крім того, вказує, що кредит у розмірі 100 000 доларів США був ним погашений, а 80 000 доларів США з відсотками не було вчасно повернуто і на цей час заборгованість існує. Отже, загальна вартість майна становить - 8 100 000 грн, борг за договором позики - 80 000 доларів США без урахування відсотків, що по курсу становить 2 112 000грн.

На підставі викладеного, просив суд, з урахуванням уточнень до позовної заяви, встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачкою в період з січня 2004 року по вересень 2018 року, визнати за ним та відповідачкою право власності за кожним на 1/2 квартири АДРЕСА_3 та на 1/2 квартири АДРЕСА_4 , на 1/2 частини машиномісця АДРЕСА_5 , визнати спільним боргом подружжя борг за договором позики від 01.02.2006 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2004 року по вересень 2018 року.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину машиномісця АДРЕСА_5 .

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 та адвокат Лукомський П. В. в інтересах ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Адвокат Лукомський П. В. в інтересах ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідачка на час придбання спільних квартир ніде не працювала, а відтак, взяті в борг ОСОБА_2 кошти були призначенні безпосередньо на цільові потреби сім`ї. Також зазначив, що, довідавшись про надходження до суду позову про поділ майна подружжя (21.09.2021 року), відповідачка безоплатно відчужила спірну квартиру сину, чим порушила права ОСОБА_2 на майно, яке підлягало поділу. Відмічає й про те, що постановою Київського апеляційного суду у справі №759/18167/18 визнано ОСОБА_2 членом сім`ї відповідача та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_3 , в якій, зокрема, встановлено, що ОСОБА_2 проживав з відповідачкою спільно до 15.09.2018 року і є колишнім членом її сім`ї. При цьому, такі обставини були неправильно оцінені судом першої інстанції і призвели до частково неправильного судового рішення. З огляду на встановлені факти рішенням суду у справі №759/18167/18 вважає, що квартира АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю подружжя, а отже повинна ділитися порівну або в грошовому еквіваленті. Вважає, що відсутність згоди ОСОБА_2 на дарування спільної квартири сину передує недійсності такого договору.

З огляду на викладені вище доводи, вважає, що придбання квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 було здійснено виключно за кошти позивача, оскільки відповідачка на той час не мала постійного доходу.

Крім того, вважає, що цільове призначення договору позики а саме «на потреби сім`ї» було встановлено Верховним Судом у справі №759/8999/15ц а відтак, є преюдиційним, проте суд першої інстанції не врахував вказаних обставин та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі взяв до уваги лише покази свідків зі сторони позивача. Крім того, вважає, що суд помилково розтлумачив постанову Київського апеляційного суду у справі №750/18167/18 як встановлення між сторонами факту спільного проживання, оскільки пряме посилання у зазначеній постанові на те, що сторони проживали разом до 2018 року відсутнє. Відмічає, що суд помилково взяв до уваги письмові пояснення свідка ОСОБА_9 , оскільки законодавством не передбачено надання письмових доказів свідками, звертає увагу й на те, що фотознімки, долучені позивачем у справі та свідками, не містять інформацію про наявність сімейних відносин. Відмічає, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач ніколи не був зареєстрований спільно з відповідачкою та дітьми, а також адреса його місця проживання є відмінною від тієї, яку він вказує у позовній заяві. За таких обставин, просила в оскаржуваній частині рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 липня та 02 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просила відмовити в її задоволенні, зазначила, що є безпідставними посилання скаржника на те, що обставини цільового призначення на кредит вже були встановлені Верховним Судом у справі №759/899/15-ц, а отже, є преюдиційними, оскільки суд касаційної інстанції лише виклав текст наданих ОСОБА_2 договору і розписки, а не встановлював факт одержання і використання ОСОБА_2 зазначеної суми саме в інтересах родини. Крім того, вказує, що позивач не надав суду жодного фінансового документу, який свідчив би про те, що отримані в борг кошти були витрачені саме на потреби його родини, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять доказів одержання і використання ОСОБА_2 позиченої суми в інтересах сім`ї.

Адвокат Лукомський П. В. в інтересах ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що відповідачка не спростувала в апеляційній скарзі факту проживання з позивачем однією сім`єю до 15.09.2018 року, до моменту зміни нею замків у квартирах. Крім того, вказує, що відповідачка визнала, що їй відомо про те, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням, що слугувало причиною укладення між сторонами договору дарування квартири ( АДРЕСА_1 ). Вказує, що є необгрунтованими доводи відповідачки про те, що всі витрати на квартири вона здійснювала одноосібно, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними доказами. Вважає, що дарування відповідачці коштів її батьками є недопустимими доказами, оскільки такі договори не посвідчені нотаріально згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Лукомсьский П. В. проти апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечували, вважали її необґрунтованою, підтримували апеляційну скаргу ОСОБА_2 та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її адвокати Шевченко Т. А. та Чаплинський Ю. М. проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечували, рішення суду в частині задоволених вимог просили скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з вересня 1989 року сторони перебували у шлюбі.

28.08.1997 рокушлюб між сторонами розірвано (т.1 а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син, ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 9).

01.02.2006 року ОСОБА_8 надала в позику ОСОБА_2 кошти у розмірі 80 000 доларів США, строком до 31.12.2012 року для купівлі квартири АДРЕСА_3 (т.1 а. с. 16-17).

01.02.2006 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_8 60 000 доларів США на придбання квартири у м.Києві. (т.1, а. с. 18).

08.09.2006 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_8 20 000 доларів США на придбання квартири у м. Києві (т.1 а. с. 19).

24.02.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 35/06/01-N на придбання квартири на вторинному ринку нерухомості у сумі 100 000 доларів США та договір № С/7-003/06 страхування майна (т.1, а. с. 24-25, 26-28).

24.02.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, який забезпечує зобов`язання, що виникають з кредитного договору № 35/06/01-N від 24.02.2006 року, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 29-33).

26.12.2006 року між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу машиномісць № 22 та № 23 у підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а. с. 49-50, 53-54).

27.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 укладено договір продажу нежитлового будинку 40/100 від цілої частки по АДРЕСА_6 (т.1 а. с. 211-214).

20.04.2009 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (т.1а. с. 210).

05.05.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 (т.1 а. с. 37).

31.08.2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» укладено договір № 1/Б11-0309 купівлі-продажу заставної, ціна договору становить 774 241,92 грн (т. 2 а. с. 21-22).

31.08.2011 року між ТОВ «Каштанове місто» та ОСОБА_3 укладено попередній договір міни (т. 2 а. с. 23-24).

14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т.2 а. с. 32-33).

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2013 року ОСОБА_2 визнано невинним та виправдано за ч. 4 ст. 190 КК України (т.1 а. с. 41-46).

14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т.1 а. с. 48-49).

25.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування машиномісця № НОМЕР_1 у підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а. с. 56).

Згідно акту про підтвердження фактичного місця проживання ТОВ «Новобудова» від 16.09.2018 року підтверджено факт проживання станом на 15.09.2018 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 78).

ОСОБА_8 звернулась до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, отриманих за договором позики від 01.06.2006 року з урахуванням процентів за користування (т. 1 а. с. 20).

06.04.2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_13 укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 01.06.2006 року (т.1 а. с. 21-22).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27.09.2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_7 аліменти у розмірі 30% від усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 11.07.2012 року і до досягнення сином повноліття (т.1 а. с. 221).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року та постановою Верховного суду від 01.07.2020 року залишено без змін, у позовних вимогах ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування кв. АДРЕСА_3 недійсним відмовлено (т.1 а. с.223-225, 226-230, 240-243).

Постановою Київського апеляційного суду від 25.08.2021 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22.02.2021 року скасовано, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 81-84).

19.02.2022 року ОСОБА_3 змінила прізвище та власне ім`я з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 » (т.2 а. с. 125).

Встановлюючи факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по вересень 2018 рік, суд першої інстанції виходив з оцінених доказів, наявних в матеріалах справи, та показів свідків, що в своїй сукупності підтверджували факт спільного проживання сторін.

Перевіряючи вказані висновки суду в частині доведеності факту спільного проживання сторін однією сім`єю, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 15.07.2020 у справі №524/10054/16, належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, вказала, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові вважає, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тісних зв`язків, що притаманні подружжю, свідчать допитані в суді першої інстанції свідки, які вказували про те, що між позивачем та відповідачем склалися відносини, що притаманні подружжю, проте сторони розірвали у 1997 році шлюб в силу обставин, що склались у їх родині. Так, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 засвідчили про те, що відносини позивача та відповідачки носили характер сім`ї, останні мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного, а їх відносили справляли враження подружжя.

Крім того, на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді першої інстанції було надано: копію договору на оренду квартири від 21.01.2006 року, де в графі «разом з орендатором будуть проживати», крім інших, вказаний ОСОБА_2 , строк дії договору з 31.01.2006 року до 21.01.2007 року, спільні фотознімки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заяви ОСОБА_2 від 07.03.2017 року до начальника Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, копія спільної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до компетентних органів від 04.04.2017 року, копії з матеріалів цивільної справи 2/759/4307/15, акт про підтвердження фактичного місця проживання від 16.09.2018 року.

Колегія суддів також ураховує, що відповідачкою в ході розгляду справи не було спростовано факт непроживання з позивачем з січня 2004 року по вересень 2018 року однією сім`єю.

За таких обставин, та з урахуванням зібраних у справі доказів, суд обгрунтовано вважав доведеним факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по вересень 2018 рік, тобто, наявності усталених відносин, що притаманні подружжю. При цьому, помилкове зазначення судом в резолютивній частині рішення щодо встановленого факту проживання сторін однією сім`єю не може слугувати безумовною підставою для скасування судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 колегія суддів відмічає наступне.

При апеляційному перегляді даної справи ОСОБА_3 підтвердила в судовому засіданні, що в 2005 році переїхала на постійне місце проживання з м. Хмельницького до м. Києва до ОСОБА_2 , де він жив та працював.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що при складанні резюме від 20.01.2007 року ОСОБА_3 , особисто, вказує в графі «сімейний стан» «одружена» (т. 1, а. с. 180).

Поряд з цим, матеріали справи також містять поштові листи ОСОБА_2 , в яких зазначено адресу його проживання: кв. АДРЕСА_3 .

Тобто, ОСОБА_3 заперечує факт проживання з позивачем однією сім`єю після розлучення, проте, як доведено матеріалами справи та не спростовується самою ОСОБА_3 , остання переїзжала в 2005 році до Києва з метою подальшого спільного життя з позивачем та дітьми (т. 3, а. с. 190-191).

Хоча відповідачка й критикує покази свідків, проте, допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили вище наведені факти проживання сторін однією сім`єю протягом усього часу їх знайомства, зокрема, ведення спільного господарства, побуту, тощо.

Крім того, ОСОБА_3 посилається на те, що суд не повинен був долучати до матеріалів справи та брати до уваги письмово викладений висновок свідка ОСОБА_9 , оскільки це не передбачено законом.

Колегія суддів погоджується з тим, що письмові показання свідків не передбачені ні ст. 57 ЦПК України, а ні іншими статтями ЦПК України, поряд з цим, колегія суддів ураховує кількість свідків, які були допитані в суді першої інстанції та підтвердили факт родинних відносин сторін, відтак, навіть у разі залишення поза увагою письмових показів свідка ОСОБА_9 , наявні докази в матеріалах справи в своїй сукупності, в будь-якому випадку свідчать про наявність подружніх відносин та спільного проживання сторін.

При цьому, колегія суддів не входить в обговорення питання щодо придбання квартири по АДРЕСА_7 , та за які кошти вона були придбана, оскільки це питання не стосується позовних вимог щодо встановлення факту подружніх відносин.

Відтак, вищевикладені доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновки суду, а лише зводяться до преоцінки доказівта незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про визнання права власності на машиномісце № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірне машиномісце придбане за період спільного фактичного проживання, як чоловіка та жінки та за спільні кошти, тому дане машиномісце відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за сторонами право власності по 1/2 частці спільного майна за кожним.

Перевіряючи такі висновки суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як убачається з матеріалів справи, 26.12.2006 року ОСОБА_3 набула у власність машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а. с. 53-54).

Вказане машиномісце № НОМЕР_2 у підземному паркінгу в АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 на праві приватної власності (т. 2а.с.53).

Разом з тим, убачається, що спірне машиномісце придбане за період спільного фактичного проживання (26.12.2006) як чоловіка та жінки та за спільні кошти, тому дане машиномісце відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за сторонами право власності по 1/2 частці спільного майна за кожним, що правильно було встановлено судом першої інстанції.

Перевіряючи висновки суду щодо щодо поділу квартири АДРЕСА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

Так п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З матеріалів справи убачається, що 05.05.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла в дар від дарувальника безоплатно кв. АДРЕСА_3 , що належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2006 року.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26.09.2018 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2019 року та постановою Верховного суду від 01.07.2020 року залишено без змін, у позовних вимогах ОСОБА_13 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування кв. АДРЕСА_3 недійсним відмовлено (т.1а.с.223-225, 226-230, 240-243).

За таких обставин, виходячи з положень 57 СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 не підлягає поділу між сторонами, оскільки відповідачка набула право власності на неї на підставі договору дарування, який є чинним на час розгляду справи, недійсним не визнавався,а отже, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові в цій частині.

Колегія суддів не входить в обговорення питання щодо коштів, за які була придбана спірна квартира, з огляду на те, що спірна квартира подарована ОСОБА_3 на підставі договору дарування, а отже, в будь-якому випадку, є її приватною власністю.

Перевіряючи висновки суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_4 , колегія суддів зазначає про таке.

Як зазначено вище, 14.08.2013 року між ТОВ «Каштанове місто» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т.1 а .с. 48-49).

24.09.2021 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 , (т. 2 а. с 168).

Отже, з 24.09.2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_7 на праві власності належить ОСОБА_6 (т.1 а. с. 169,).

З вищевикладеного убачається, що хоча спірна квартира і була придбана в період проживання однією сім`єю сторін, проте була подарована ОСОБА_6 .

Колегія суддів відмічає, шо позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з позовом щодо визнання договору недійсним, оскільки, як убачається з матеріалів справи був обізнаний про таке відчуження, проте таких дій не вчинив.

Колегія суддів також зазначає, що позивач не був позбавлений процесуальної можливості у рамках цієї справизаявити вимогу щодо компенсації у розмірі частки зазначеної квартири, в порядку 365 ЦК України.

У зв`язку із тим, що даний договір дарування від 24.09.2021 року є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався, вимога про компенсацію у розмірі частки зазначеної квартири у рамках цієї справи заявлена не була, а суд, в свою чергу, не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, дійшов правильного висновку про те що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вищевикладені обставини спростовують доводи скаржника щодо незаконності відмови в позові про визнання права власності на частини спірної квартири.

Перевіряючи висновки суду щодо відмови в позовних вимогах провизнання спільним боргом подружжя за договором позики від 01.02.2006 року, колегія суддів зазначає наступне.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із ч. 3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 63 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

За таких обставин,згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Як убачається з матеріалів справи, 01.02.2006 року, ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_8 80 000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 16-17).

В той же день ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_8 60 000 доларів США на придбання квартири у м. Києві (т. 1 а. с.18).

Згідно кредитного договору, укладеного 24.02.2006 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 , останній отримав кредитні кошти у розмірі 100 000доларів США, строком по 24.02.2011 року (т. 1 а. с.24-25)

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 24.02.2006 року, між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 , укладено іпотечний договір, згідно п. 2 якого предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а. с.29-33).

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів одержання і використання ОСОБА_2 зазначеної позики саме в інтересах сім`ї, крім того, в договорі вказана мета на придбання квартири АДРЕСА_3 , однак,чи дійсно саме ця позика скерована на її придбання доказів суду не надано, відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 колегія суддів зазначає наступне.

Так, на думку ОСОБА_2 є преюдиційно встановленою обставина щодо укладення договорів позики на потреби сім`ї, а саме у постанові Верховного суду у справі №759/8999/15ц. Проте, колегія суддів зазначає, що такі твердження скаржника є нічим іншим як його власним, невірним, тлумаченням змісту даного рішення.

Дослідивши зміст постанови Верховного Суду у справі №759/8999/15ц на яку посилається ОСОБА_22 колегія суддів зазначає, що скаржник посилається на зміст, який Верховний Суд виклав в контексті наданих ОСОБА_2 пояснень у справі, що є відмінним від висновків Верховного Суду по суті справи, які власне і становлять преюдицію. Тому, оцінювати дану постанову, як таку, що має преюдиційне значення для вирішення справи у колегії суддів немає правових підстав.

Щодо розписки про отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 80 000 доларів США колегія суддів зазначає наступне.

Під розпискою, як правило, слід розуміти письмовий документ, який містить в собі відомості про певні обставини, наприклад - про отримання однією особою від іншої особи грошей, іншого майна, тощо. Тобто, розписка може свідчити лише про наявність обставин, місце та якусь подію. А зазначення в розписці, що отриманні кошти будуть використані на придбання конкретного майна - це лише висловленні наміри, а не констатація факту. А чи був цей намір дійсним, і чи був він виконаний, розпискою підтвердити неможливо.

Аналогічний висновок викладений в постанові ВП Верховного Суду від 08.09.2020 року у справі № 916/667/18.

Колегія суддів відмічає, що за усталеною судовою практикою обставини, що стосуються перерахунку коштів та інші фінансові питання не можуть доводитись показами свідків, чи розписками про те, що ці кошти були отримані стороною в позику чи в іншому порядку. Тобто, ця обставина могла бути доведеною лише розрахунковими документами - документами на переказ готівки, міжбанківськими розрахунковими документами та іншими документами, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказів.

Проте, ОСОБА_2 не надав суду жодного фінансового документу, який свідчив би про те, що кошти отримані ним в борг були витрачені саме на придбання квартири АДРЕСА_3 , а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_22 щодо необґрунтованої відмови суду є помилковими.

Посилання ОСОБА_22 на те, що ОСОБА_3 тривалий час не працювала, не може впливати на результат розгляду справи про поділ майна. Крім того, такі докази ОСОБА_2 жодним чином не підтверджені.

Також є необгрунтовнаими посилання ОСОБА_22 на вирок Києво-Святошинського районного суду від 12.06.2013 року, в якому, з його слів зазначено, що він одружений та має двох синів, з огляду на те, що факт проживання сторін однією сім`єю не є предметом розгляду в кримінальному провадженні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційні скарги адвоката Лукомського В. С. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Лукомського Валерія Сергійовича в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура