Справа№938/707/23
Провадження № 2/938/12/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Чекан Н.М.

з участю секретаря судового засідання Івасюк Г.Ю.

позивача ОСОБА_1 , який приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів,

представника позивача - адвоката Кириляк С.Г.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук Оксана Ярославівна, державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк Іван Іванович про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання в порядку спадкування за законом права власності, скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Верховинського районного суду поступила позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук О.Я., державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк І.І., в якій позивач на підставі заяви про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 22.02.2024 року просить визнати частково недійсним та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, визнати в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно, а саме частини житлового дерев`яного будинку/квартири/ житловою площею 67,3 кв.м., літньої кухні, гаража і сарая, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та частини грошового вкладу, розміщеного у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 Верховинського району Івано-Франківської області по рахунку № 3 з процентами та компенсацією, скасувати державну реєстрацію права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_1 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку/квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (в подальшому нумерація будинків та назва вулиці були змінені на АДРЕСА_1 ) та складається з 3 кімнат житловою площею 67,3 кв.м., загальною площею 98,7 кв., а також надвірної будівлі-стайні. Він, тобто позивач, є спадкоємцем першої черги після смерті батька. Вважає, що спадщину після смерті батька в силу вимог ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, він прийняв, оскільки постійно проживав із спадкодавцем та фактично після його смерті вступив в управління спадковим майном.

Крім нього, спадкоємцями першої черги після смерті батька були дружина, спадкодавця, тобто мати позивача,- ОСОБА_3 та відповідач, який є братом позивача, ОСОБА_2 .

Мати - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої він звернувся до приватного нотаріуса Мартищук О.Я. зі заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом повідомлено, що за життя покійна склала заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Верховинської нотаріальної контори Павлюком І.І. 24.06.2022 року. Оскільки мати розпорядилася своїм майном на користь відповідача, то він, тобто позивач, звернувся до нотаріуса зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_1 у частині нерухомого майна, а саме частини квартири АДРЕСА_1 з надвірною будівлею - стайнею.

Приватним нотаріусом Мартищук О.Я., 11.07.2023 року відмовлено йому, тобто позивачу, у видачі свідоцтва про право на спадщину та повідомлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 була заведена 23.02.1994 року спадкова справа за заявою дружини ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видано спадкоємцю ОСОБА_3 23.02.1994 року за №123 та 124.

Таким чином, мати одноосібно успадкувала після смерті батька нерухоме майно, а саме частину квартири АДРЕСА_1 з надвірною будівлею: стайня.

Йому, тобто позивачу, не було відомо, що його мати ОСОБА_3 успадкувала та переоформила все спадкове майно, що належало покійному батьку, на себе,. Про даний факт, йому стало відомо від приватного нотаріуса Мартищук О.Я.

Також зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем першої черги, спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки на час смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 був повнолітнім, проживав окремо та у строк встановлений законом до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини не звертався.

На противагу від відповідача він, тобто позивач, постійно з часу смерті батька проживав у спадковій квартирі та користувався нею, земельна ділянка, призначена для обслуговування даної квартири була ним приватизована в порядку безоплатної приватизації. Він здійснив капітальний та поточний ремонти квартири ( будинку) за власний кошт, привівши дане майно до належного стану, змінив усі труби водопроводу та облаштував нове покриття над колодязями, повністю замінив усі вікна та двері, огородив подвір`я металевою огорожею та встановив нові металеві ворота, встановив новий опалювальний котел та здійснив ремонт усієї опалювальної системи, на кухні збудував нову кахельну піч, здійснив ремонт всіх кімнат, ремонт туалету та ванної кімнати. Він сплачував всі комунальні послуги. Покійна мати, ОСОБА_3 участі в утриманні та ремонті квартири не брала, оскільки була пенсіонеркою.

Вважає, що свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_1 , видані покійній матері ОСОБА_3 23.02.1994 року за №123 та 124 безпідставно та незаконно, оскільки вона не була єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька ОСОБА_1 . Державний нотаріус ОСОБА_4 повинен був перевірити наявність чи відсутність інших спадкоємців за законом і лише після цього видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, його як спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину у порядку вимог ст.549 ЦК в редакції 1963 року, позбавлено права на отримання свідоцтва про право на спадщину на належну йому частку у спадковому майні. Оскільки він не може оформити право власності на спадкове майно шляхом звернення но нотаріальної контори, то змушений звернутися до суду з позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою суду від 15.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі впорядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 09.10.2023 року витребувано від приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 належно завірені копії документів, наявних у спадковій справі, заведеній пiсля смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (номер у спадковому реєстрі 70254952, номер у нотаріуса 24/2023, дата заведення 13.02.2023 року), та спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (номер у спадковому реєстрі 70230385, номер у нотаріуса 16/2023, дата заведення 07.02.2023 року); від Івано-Франківського обласного державного нотаріального архіву (76018, м. Івано-Франківськ, вул.Гаркуші,15 а) спадкову справу за №6-1994, що була відкрита Верховинською державною нотаріальною конторою 23.02.1994 року за заявою ОСОБА_3 .

Від нотаріуса та державного нотаріального архіву до суду поступили витребувані документи.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду поступив відзив на позовну заяву (а.с. 95-98 т.1), в якому він просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з необгрунтованістю та безпідставністю. Вказав, що йому не зрозуміло, чому саме він виступає відповідачем по справі, оскільки більшість питань та претензій позивачем ставляться до його покійної матері- ОСОБА_3 . Також позивач зазначає у позовній заяві неправдиві відомості щодо його необізнаності про оформлення покійною матір`ю спадщини після смерті батька на себе. Ще 1994 року мати повідомила їм, що вона переоформила всі документи на нерухоме майно після смерті батька на себе і заперечень з їх боку, як позивача так і нього, до неї не було. Всі роки мати виступала єдиним власником спірного майна та була головою сім`ї. Мати постійно всі свої кошти вкладала в хатні роботи, оскільки працювала та неодноразово брала кредити. Також вона самостійно оплачувала комунальні послуги та оплачувала і організовувала привіз дров. Вважає, що мати мала повне право розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, а позивач, як люблячий син, мав прийняти її волю. Покійна мати залишила проживати біля себе в квартирі молодшого сина, - позивача ОСОБА_1 , сподіваючись на догляд і гарне ставлення в старості. Однак, позивач із своєю дружиною погано відносилися до матері, не забезпечували їй належного догляду, дружина позивача ображала матір, а тому остання розпорядилася майном на його, тобто відповідача, користь. Крім того, у власності дружини позивача є житловий будинок та квартира, а тому твердження позивача, що в нього немає іншого житла є видуманими. Також вважає, що позивачем умисно знижено вартість спірної квартири.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кириляк С. до суду поступила відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 108-110 т.1), в якому зазначається, що викладені відповідачем доводи є голослівними, не підтверджені жодними доказами та не мають жодного відношення до предмета спору. Не відповідає дійсності твердження відповідача, що позивач знав про переоформлення матір`ю спадкового майна після смерті батька лише на себе. Враховуючи, що мати розпорядилася своїм майном на користь відповідача, можливо вона про факт переоформлення спадщини лише на себе і повідомила відповідача, однак не його, тобто позивача. На той час, він вважав, що фактично вступив в управління спадковим майном і прийняв свою частку у спадковому майні, а нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з`ясує дійсне коло спадкоємців після смерті батька ОСОБА_1 , факт прийняття чи неприйняття ними спадщини та видає кожному з них свідоцтво про право на спадщину за законом в межах належної їм частки. Також не відповідають дійсності твердження відповідача, що мати самостійно утримувала майно та оплачувала комунальні послуги, оскільки цим всім займався виключно позивач, як оплатою електроенергії, так і доставкою дров. Наведені відповідачем факти щодо його поганого ставлення та поганого ставлення дружини до матері не відповідають дійсності. В останні роки, коли мати хворіла, позивач знаходився за кордоном і через війну в Україні не міг приїхати, а тому його дружина приїхала в Україну та здійснювала догляд за матір`ю. Відповідач через неприязне ставлення до його дружини сам створював конфлікти та перешкоджав їй у здійсненні догляду за матір`ю, погрожував дружині фізичною розправою. Також, перебуваючи за кордоном, він пересилав відповідачу кошти на лікування матері у сумі 10000 грн. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду поступило заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 126-127 т.1), в якому він просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з необгрунтованістю та безпідставністю. Вказав, що твердження позивача про те, що йому не було відомо хто є власником квартири, є єдиним варіантом, щоб його позов не відхилили в зв`язку з величезним простроченням терміну давності згідно норм ЦК України. Така позиція є вигідною позивачу і змушує його обманювати суд. Також зазначив, що якщо б дійсно дружина позивача доглядала за матір`ю і добре ставилася до неї, то зміст заповіту був би іншим. Просить оцінити вимоги позивача та визначити рівень його особистої відповідальності відносно позову, який немає ніякого відношення до нього як позивача та є таким, що взагалі не мав би бути прийнятим до розгляду.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду поступив відзив на позовну заяву в новій редакції (а.с. 3-4 т.2), в якому він з посиланням на вимоги ст.1270, 1272 ЦК України просить відмовити у задоволенні позову за терміном давності та безпідставністю. Вказав, що він не має жодного відношення до прихованих рахунків його батька та того, як саме його покійна матір розпорядилася цими коштами. Також зазначив, що не відповідають дійсності твердження позивача, що він не знав, хто є власником спірного майна, оскільки в поданих позивачем Деклараціях про його майновий стан та доходи, зокрема за 2016 та 2020 роки останній зазначав власником квартири, де він проживав і зареєстрований, свою матір - ОСОБА_3 , що свідчить про те, що він всі ці роки знав, хто є власником квартири, однак нічого не робив, щоб задовільнити свої майнові претензії. Вважає, що всі заявлені позовні вимоги не мають до нього жодного відношення.

Від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кириляк С. до суду поступила відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 14-17 т.2), в якій зазначається, що ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.ст.1216, 1218 ЦК України є належним відповідачем у справі, оскільки саме він успадкував за заповітом усі права та обов`язки після смерті ОСОБА_3 , яка за життя оформила спадщину після смерті батька. Також звертає увагу, що позивач зазначав, що «член сім`ї не надав інформації про право власності» при зазначенні ним та його дружиною в деклараціях про їх майновий стан та доходи, інформації про власника спірної квартири - ОСОБА_3 . Така інформація зазначалася ним з тих причин, що мати його запевнила, що вона не оформляла право власності на спадкове майно після смерті батька, а враховуючи те, що він також не звертався до нотаріуса зі заявою про оформлення права власності на спадкове майно, то на час подання відповідних декларацій, він вважав, що не існує документів, на підставі яких можна було б коректно заповнити декларацію зі вказанням часток співвласників та вартості майна. А тому представлені відповідачем декларації про майновий стан та доходи позивача не можуть бути доказом, що підтверджує обізнаність позивача про факт переоформлення покійною ОСОБА_3 на себе права власності на спадкове майно. Також не відповідають дійсності доводи відповідача про те, що в сім`ї позивача є інше житло, крім спірного, оскільки житловий будинок, про який вказує відповідач та який належить дружині позивача - ОСОБА_6 є «об`єктом незавершеного будівництва» та є непридатним для проживання, іншого житла в позивача та його сім`ї не має.

Ухвалою суду від 03.04.2024 року витребувано від АТ "Державний ощадний банк України" інформацію про розмір грошового вкладу, що належав спадкодавцю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був розміщений ним у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 Верховинського району Івано-Франківської області, по рахунку № НОМЕР_1 згідно ощадної книжки та інформацію про те, яка подальша доля вказаного вкладу після смерті вкладника: чи був комусь виданий чи надалі знаходиться в банку.

Від АТ "Державний ощадний банк України" до суду поступила витребувана інформація.

Ухвалою суду від 26.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник - адвокат Кириляк С.Г. у судовому засіданні просили позов задоволити з підстав зазначених у ньому, відповіді на відзив.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених ним у відзивах, запереченнях на відповідь на відзив, підтримавши свої заяви про застосування строку позовної давності.

Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук О.Я., державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк І.І. в судове засідання не з`явилися, попередньо подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с. 54 т.2, 58 т.1).

Такі дії не суперечать вимогам ст. 211 ЦПК України, згідно з якою учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні вказала, що вона є сусідкою позивача і проживає з ним в одному житловому будинку, половина якого належить їй, а інша половина- позивачу. Після смерті ОСОБА_1 в квартирі по АДРЕСА_1 залишилися проживати син ОСОБА_8 , а інший син - ОСОБА_9 пішов проживати до бабусі. Потім ОСОБА_8 одружився і в квартирі ще стали проживати його дружина ОСОБА_10 та їх двоє дітей. З 1992 року ремонти в квартирі проводив позивач - ОСОБА_1 . Про наявність іншого житла в ОСОБА_1 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою позивача та з дитинства знає сім`ю ОСОБА_12 і добре була знайома з батьками сторін. Їй відомо, що квартира була отримана ОСОБА_1 від лісокомбінату, а ОСОБА_3 працювала в СЕС. Після смерті ОСОБА_1 його дружина ОСОБА_3 з сином ОСОБА_8 залишилися проживати в квартирі по АДРЕСА_1 . Син ОСОБА_9 проживав з матір`ю, а після одруження пішов проживати до бабусі. Після того, як син ОСОБА_8 одружився, він проводив ремонт в квартирі, а саме ремонтував дах, підлогу, огорожу.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що вона є рідною сестрою покійної ОСОБА_3 і сторони по справі є її племінниками. Вказала суду, що після смерті ОСОБА_1 в квартирі по АДРЕСА_1 залишилися проживати ОСОБА_3 та її син ОСОБА_1 , а пізніше дружина ОСОБА_8 з дітьми. Також їй відомо, що коли сестра була хвора, то домашні уваги на неї не звертали, невістка знущалася над нею, відправляла до ОСОБА_14 до сестри, тобто до неї. Покійна ОСОБА_3 все це терпіла та ходила до рідні Понеполяків, де харчувалася, а потім вона не витримала та склала заповіт на ім`я сина ОСОБА_9 , тобто відповідача по справі, заповівши йому квартиру, про що розказала їй.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні вказала, що вона проживає по сусідству з позивачем, а саме їх вулиці є паралельними. Сім`я ОСОБА_12 їй знайома з 2016 року. З початку війни в Україні її сім`я проживала за кордоном і в Україну вона повернулася у вересні 2022 року. За цей час, що була за кордоном, вона, тобто свідок, спілкувалася з покійною ОСОБА_3 по телефону, де остання скаржилася їй на стан здоров`я та розказувала про те, що за нею ніхто не доглядає, один син знаходиться за кордоном, а інший- в теробороні. Після того, як повернулася в Україну, то майже щодня спілкувалася з покійною ОСОБА_3 , зі слів якої зрозуміла, що між нею та сім`єю сина ОСОБА_1 є непорозуміння. Догляд за покійною здійснював син ОСОБА_9 , який і з нею, тобто свідком, домовлявся щодо надання покійній допомоги. Дуже часто ОСОБА_16 зверталася до неї по допомогу, а саме просила їсти, попрати речі, оскільки сама зробити цього не могла. Також зі слів покійної свідку було відомо, що в будинку з нею проживає сім`я сина, а інший син проживає недалеко.

Свідок ОСОБА_17 суду зазначила, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 проживав у квартирі по АДРЕСА_1 все своє життя і йому було відомо, що власником даної квартири є мати - ОСОБА_3 . Позивач працював заступником директора Національного природного парку «Верховинський» та під час заповнення декларації про майновий стан та доходи зазначав, що власником квартири по АДРЕСА_1 є матір ОСОБА_3 . Позивач проводив капітальний ремонт квартири, також в цьому йому допомагала мати ОСОБА_3 . Позивач разом зі своєю матір`ю сплачував комунальні послуги за квартиру. Позивач поїхав за кордон, мати тяжко захворіла і догляд за нею перед її смертю здійснював чоловік свідка - ОСОБА_2 . Після того, як свекруха - ОСОБА_3 потрапила до лікарні та після її виписки з лікарні, відповідач привіз її додому в квартиру по АДРЕСА_1 , потрапити до якої вони не змогли, оскільки та була зачинена зсередини. Потрапили до цієї квартири тільки після того, як відповідач викликав працівників поліції. Коли її чоловік - ОСОБА_2 здійснював догляд за матір`ю, то змушений був брати з дому воду, оскільки дружина позивача забороняла брати воду в квартирі, де знаходилася покійна ОСОБА_3 .

Оглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які посилаються сторони, суд ухвалює таке судове рішення.

Судом встановлено, що батьки сторін - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрували шлюб 26.05.1972 року, прізвище подружжя після укладення шлюбу - ОСОБА_12 (а.с.84 т.1).

Надалі у вказаного подружжя ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син - ОСОБА_1 (позивач), що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 16 т.1).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 27.12.1991 року батько сторін - ОСОБА_1 купив у Верховинському лісокомбінаті квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат житловою площею 67,3 кв.м. загальною площею 98,7 кв.м., що становить частини житлового будинку, а також надвірню будівлю-стайню (а.с. 17, 85-86 т.1).

Згідно з довідкою Верховинської селищної ради від 10.05.2023 року №1768 (а.с. 33 т.1), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 19.03.1993 року і по даний час проживає за адресою в АДРЕСА_1 .

Дані обставини також підтверджуються Витягом з реєстру територіальної громади Верховинської територіальної громади, сформованого 18.08.2023 року (а.с.32 т.1)

При цьому з довідки Верховинської селищної ради від 18.08.2023 року №1909 (а.с. 22 т.1) вбачається, що в процесі впорядкування назв вулиць та адрес будинків у селищі Верховина Івано-Франківської області, адресу квартири АДРЕСА_1 змінено на адресу квартира АДРЕСА_1 .

Батько позивача - ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 07.05.1993 року зроблено актовий запис №41 Верховинським райвідділом ЗАГСу (а.с.83 т.1).

Мати позивача - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 14.11.2022 року складено відповідний актовий запис №322 Верховинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Верховинському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.34 т.1).

Як вбачається з спадкової справи №16/2023, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.200-206 т.1) заяву про видачу свідоцтва про право на спадкове майно подали син ОСОБА_1 , онук ОСОБА_19 та син ОСОБА_2 . Також вбачається, що спадкодавець на випадок своєї смерті склала заповіт, в якому все своє майно заповіла синові ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчено 24.06.2022 року державним нотаріусом Верховинської державної нотаріальної контори Павлюком І.І.

Відповідно до спадкової справи №16/2023, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (а.с.207- 211 т.1) син ОСОБА_1 13.02.2023 року подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадкове майно.

З інформації приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 11.07.2023 року та 12.09.2023 року (а.с. 37, 211 т. 1) вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (попередня адреса: АДРЕСА_1 ), яка належала ОСОБА_1 , неможливо, оскільки після смерті ОСОБА_1 спадкова справа заведена 23.02.1994 за №6 за заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від дружини спадкодавця ОСОБА_3 . Свідоцтва про право на спадщину видані спадкоємцю 23.02.1994 року за №123 та 124 у Верховинській районній державній нотаріальній конторі.

Як вбачається з архівної копії спадкової справи №6-1994, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (а.с.81-90 т.1) зі заявою до державного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме частини житлового будинку/квартири/ з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , а також грошовий вклад у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом, звернулася дружина ОСОБА_3 . Державним нотаріусом Верховинської державної нотаріальної контори Павлюком І.І. 23.02.1994 року видано ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом №123 та №124 на частини житлового будинку/квартири/ з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , та на грошовий вклад у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрацію прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.06.2023 року №334246503 (а.с. 40 т. 1) за ОСОБА_3 28.04.2006 року зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 220,6 м.кв., житловою площею 133,3 м.кв.

З листа акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 19.04.2024 року №116/12-06/48787/2024 (а.с.29 т.2) вбачається, що інформація по рахунку №3 відсутня в наявних автоматизованих банківських системах АТ «Ощадбанк», в яких наразі здійснюється облік та ведення рахунків вкладників (клієнтів). Також повідомлено, що згідно з Переліком документів, що утворюються в діяльності Національного банку України, та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління НБУ від 20.06.2019 року №80 та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств, організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №578/5: ст.111 - справи щодо юридичного оформлення рахунку клієнтів за активними та пасивними операціями - строк зберігання 5 років (після виконання умов договору), ст.118-118а - первинні документи, що підтверджують здійснення банківських операцій (касові, меморіальні, реєстри) у національній валюті - строк зберігання 5 років.

Позивач звернувся з позовом до суду, оскільки вважає що видача свідоцтв на все спадкове майно після смерті ОСОБА_1 на ім`я матері ОСОБА_3 позбавляє його права оформити належним чином свої спадкові права після смерті батька ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд зазначає що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року та Кодексу про шлюб і сім`ю Української РСР 1969 року , які були чинними на момент смерті спадкодавця ОСОБА_1 щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини, а також на момент видачі ОСОБА_3 оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, щодо способу захисту, застосованого судом.

У ст.22 Кодексу про шлюб і сім`ю Української РСР 1969 року в редакції станом на 27.12.1991 року, тобто на час купівлі батьком сторін вищевказаної квартини, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, оскільки на час купівлі вищезазначеної квартири, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4, перебували у шлюбі, то відповідно придбане житло було їх спільною сумісною власністю, в зв`язку з чим кожен з них мав право володіти, користуватися та розпоряджатися по частині, що становить по частині всього житлового будинку з надвірної будівлі-стайні.

Враховуючи вищевказане, після смерті батька сторін відкрилася спадщина, в тому числі на частини житлового будинку з надвірної будівлі-стайні, розміщеного по АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У ст. 525 ЦК УРСР було закріплено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті ( ч.1 ст.529 ЦК УРСР).

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У 549 ЦК УРСР визначалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві, як за законом, так і за заповітом, свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Згідно зі ст. 564 ЦК УРСР порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу.

Враховуючи наведені норми права, прийняття особою спадщини, на час виникнення спірних правовідносин, обумовлювалося фактичним вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, заяви про прийняття спадщини. При цьому, обидві ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК Української PCP, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Така правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 13.11.2019 року в справі № 204/1972/18.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є сином ОСОБА_1 та на підставі ч.1 ст.529 ЦК УРСР мав право на спадкування за законом у першу чергу разом зі своєю матір`ю.

Також судом встановлено, зокрема із довідки Верховинської селищної ради від 10.05.2023 року №1768 (а.с. 33 т.1), Витягу з реєстру територіальної громади Верховинської територіальної громади, сформованого 18.08.2023 (а.с.32 т.1) що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 19.03.1993 року і по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 (колишня квартири АДРЕСА_1 ). Дані обставини також не заперечуються відповідачем по справі та підтверджуються показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 .

Враховуючи наведене, на підставі ст. 549 ЦК УРСР, позивач вважається таким, що прийняв усю спадщину, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась, у тому числі і грошовий вклад, у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку № НОМЕР_1 з процентами і компенсацією за законом, оскільки фактично вступив в управління та володіння частиною спадкового майна, а саме 1/8 частини житлового будинку або частини квартири з 1/4 частини надвірної будівлі-стайні, розміщеного по АДРЕСА_1 (у подальшому в зв`язку з перейменуванням вулиць - по АДРЕСА_1 ), яке використовував для постійного проживання.

Встановлено, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 із заявою до державного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадкове майно, а саме частини житлового будинку/квартири/ з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , а також грошовий вклад у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом, звернулася дружина ОСОБА_3 . Державним нотаріусом Верховинської державної нотаріальної контори Павлюком І.І. 23.02.1994 року видано ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом №123 на частини житлового будинку/квартири/ з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та №124 на грошовий вклад у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом.

Позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, свідоцтво про право на спадщину йому не видавалося.

Так, згідно зі ч.1 ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено також у ст. 1297 ЦК України.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14.11.2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 14.05.2018 року в справі № 296/10637/15-ц, від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_1 видані лише одному спадкоємцю першої черги - дружині ОСОБА_3 без врахування іншого спадкоємця першої черги - сина ОСОБА_1 , який на час смерті батька вже досяг повноліття та прийняв всю спадщину після смерті батька, фактично вступивши в управління частиною спадкового майна, проте не оформив свідоцтво про право на спадщину, суд приходить до висновку про порушення спадкових прав позивача при видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом від 23.02.1994 року на ім`я ОСОБА_3 .

Таким чином, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину, що видані на ім`я ОСОБА_3 є підставними.

Однак, відповідачем, як письмово, так і усно в судовому засіданні, фактично заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до позовних вимог у цій справі (а.с. 181-182 т.1, 3-4 т.2).

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, наголошує на тому, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справа «Стаббнігс та інші проти Сполученого Королівства» рішення від 22.10.1996 року, «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980 року).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.102020 року в справі № 509/3589/16-ц, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Згідно зі ст.256 ЦК позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом вже встановлено, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку, але чинним законодавством обмежено строк, в який особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у ст. 268 ЦК України.

У ч.1 ст. 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У ч.2 ст. 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.

Із набранням чинності 15.12.2017 року змін до ЦПК України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність прав людини, тощо.

Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі.

Суд також звертає увагу на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідна правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі №488/288/15-ц, та постанові ВС від 16.03.2020 року в справі № 190/171/17.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що батько позивача - ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.83 т.1), свідоцтво про право на спадщину №123 видане ОСОБА_3 23.02.1994 року, позивач звернувся з позовом до суду 11.09.2023 року, що свідчить про те, що позивач на власний розсуд не цікавився своїми спадковими правами на спадкове майно, а зацікавився ними лише після смерті матері ОСОБА_3 , коли хотів успадкувати належне їй майно та довідався, що остання на випадок своєї смерті розпорядилася майном на користь відповідача ОСОБА_2 , що в подальшому і спонукало його отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті батька.

При визначенні початкового моменту відліку позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивачів, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Розумність характерна та властива для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення норм, що здійснюється при вирішенні спорів.

Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Спірними правовідносини можуть вважатися протягом строку позовної давності, а випадку, якщо зацікавлені особи не звернулися до суду за захистом своїх прав у передбачений законом строк, правовідносини набувають ознак стабільності та передбачуваності.

Судом вже встановлено, що на час смерті батька та після його смерті, позивач постійно проживав з батьком та фактично вступив в управління спадковим майном. Також, позивач у позовній заяві наводить факти про те, що з часу смерті батька він проживав у спадковій квартирі та користувався нею, земельна ділянка, що призначена для обслуговування даної квартири була ним приватизована в порядку безоплатної приватизації, здійснив капітальний та поточний ремонт квартири ( будинку), за власний кошт привів дане майно до належного стану, змінив усі труби водопроводу та облаштував нове покриття над колодязями, замінив усі вікна та двері, огородив подвір`я металевою огорожею та встановив нові металеві ворота, встановив новий опалювальний котел та здійснив ремонт усієї опалювальної системи, побудував нову кахельну піч на кухні, здійснив ремонт всіх кімнат, ремонт туалету та ванної кімнати, весь час сплачував всіх комунальні послуги. Наведене свідчить про те, що позивач вживав всі дії, що пов`язані з збереженням спадкового майна, в той же час тривалий період не вжив жодних дій спрямованих на юридичне оформлення свого права на спадкове майно. Існування перешкод, що об`єктивно перешкоджали б йому у вчиненні таких дій, судом не встановлено.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що з часу видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину, а саме 23.02.1994 року, почався перебіг позовної давності, однак позивач звернувся до суду лише 11.09.2023 року після спливу трирічного строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом. Позивач не повідомив суд про наявність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутись до суду за захистом порушених прав у межах позовної давності, оскільки вважає, що такий строк ним не пропущено.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що про порушення свого цивільного права та про існування оспорюваних свідоцтв, якими порушуються його права, йому стало відомо 11.07.2023 року, а саме після того, як він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька і останній повідомив про неможливість видачі свідоцтв, оскільки такі вже видані на все спадкове майно ОСОБА_3 , враховуючи наступне.

Дійсно, як вбачається з спадкової справи №16/2023, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (а.с.207- 211 т.1), син ОСОБА_1 , 13.02.2023 року подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадкове майно.

З інформації приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 11.07.2023 року та 12.09.2023 року (а.с. 37, 211 т. 1) вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (попередня адреса: АДРЕСА_1 ), яка належала ОСОБА_1 , неможливо, оскільки після смерті ОСОБА_1 спадкова справа заведена 23.02.1994 за №6 за заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину від дружини спадкодавця ОСОБА_3 . Свідоцтва про право на спадщину видані спадкоємцю 23.02.1994 року за №123 та 124 у Верховинській районній державній нотаріальній конторі.

Однак, в судовому засіданні вже встановлено, що позивач все своє життя прожив у будинку, частку якого після смерті батька ОСОБА_1 , успадкувала мати ОСОБА_3 та постійно, як власник майна, вживав всі дії, що пов`язані з збереженням спадкового майна.

Крім того, відповідачем представлені декларації, що подавалися позивачем ОСОБА_1 за 2016-2020 роки (а.с.183-197 т.1) та подання яких не заперечував позивач в судовому засіданні, з яких вбачається, що ОСОБА_1 при їх поданні вказував, що житло, в якому фактично він проживає по АДРЕСА_1 , належить матері ОСОБА_3 , хоча не зазначав його частку.

Твердження позивача про те, що на час подання відповідних декларацій, він вважав, що не існує документів на підставі яких можна було б коректно заповнити декларацію зі вказанням часток співвласників та вартості майна, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» особа, яка подає декларацію, несе відповідальність за достовірність відомостей, що зазначаються нею в такій декларації.

А тому представлені відповідачем декларації про майновий стан та доходи позивача є доказом, що підтверджують обізнаність позивача про факт належності саме ОСОБА_3 права власності на спадкове майно.

Також, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що про порушення свого цивільного права та наявність спадкового майна у виді грошового вкладу у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом, він дізнався лише під час розгляду справи в суді, оскільки дані обставини не можуть бути поважною причиною пропуску строку позовної давності, так як згідно вимог ст.548 ЦК УРСР спадкоємець приймає всю спадщину, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Тобто, не можна відраховувати момент спливу строку позовної давності від факту дізнання, чи бажання особи дізнатися про наявність якогось конкретного майна зі всієї спадкової маси.

На думку суду, задоволення вимог позивача про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину після 29 років після їх видачі, триваючого, мирного та відкритого володіння спадковим майном померлою матір`ю є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевказане суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, пов`язаних з оскарженням Свідоцтв про право на спадщину виданих спадкоємцю ОСОБА_3 23.02.1994 року за №123 та 124, в зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Оскільки не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчені 23.02.1994 року державним нотаріусом Верховинської районної державної нотаріальної контори Павлюком І.І., зареєстровані в реєстрі за №123,124, виданих на спадкове майно, а саме на частини житлового будинку/квартири/ з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 та №124 на частину грошового вкладу у Верховинському філіалі Ощадного банку №6377/018 по рахунку №3 з процентами і компенсацією за законом, належних померлому ОСОБА_1 , на ім`я ОСОБА_3 у зв`язку з спливом позовної давності, а тому суд також відмовляє в задоволенні решти позовних вимог, які є похідними від даних вимог. При цьому суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві просить визнати право власності, крім на частини житлового будинку та сараю (стайні), також на літньої кухні та гаража, наявність яких матеріалами справи не підтверджується.

У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України,

З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.

На підставі наведеного керуючись ст.ст.256, 257, 261, 267ЦК України, ст.258-259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мартищук Оксана Ярославівна, державний нотаріус Верховинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Павлюк Іван Іванович про визнання частково недійсним та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання в порядку спадкування за законом права власності, скасування державної реєстрації права власності - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_10 .

Суддя Наталія ЧЕКАН