МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/692/24
Пр. №2/521/336/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва Олена Володимирівна, про дострокове розірвання договору довічного утримання (догляду), зобов`язання повернути сторони в первісний стан,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва О.В., посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2005 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 36,9 кв.м., у тому числі житловою площею 23,6 кв.м.

Зазначив, що він та його дружина, як літні, пристарілі особи стоять на обліку у соціальній не комунальній службі-єврейської общини, та отримують забезпечення і догляд.

Вказував, що в грудні 2021 року до його квартири навідались представники соціальної не комунальної служби-єврейської общини та запропонували їм з дружиною додаткову допомогу, а саме: укласти договір довічного утримання (догляду) з особою, яку вони рекомендували, а саме з ОСОБА_3 , яка їм сподобалась, оскільки випромінювалу них довіру та надію на додаткову турботу.

Отже, 22 грудня 2021 року в його квартирі, між ним та відповідачкою було укладено договір довічного утримання (догляду) (далі-Договір), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за №3882, відповідно до умов якого він передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а остання відповідно до п.3 Договору зобов`язалась довічно повністю утримувати його та забезпечувати їжею (приготовленими стравами), ліками, необхідною допомогою, зберігаючи в його безкоштовному довічному користуванні та в безкоштовному довічному користуванні його дружини ОСОБА_1 , зазначену в Договорі квартиру та зобов`язалась надати їм право довічного мешкання у вищевказаній квартирі.

Вартість матеріального забезпечення, яка була визначена сторонами відповідно до п. 4 Договору склала 3000,00 грн. на місяць з урахуванням індексації.

З змісту п.11 Договору вбачається, що договір довічного утримання (догляду) був укладений за згоди його дружини ОСОБА_1

22 грудня 2021 року право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер витяг: 291916330.

Стверджував, що після укладення договору довічного утримання (догляду) від 22 грудня 2021 року і до моменту звернення з позовом до суду, а саме до 18 січня 2024 року, відповідачка ні разу не виконувала його умови, ні разу не відвідувала їх в квартирі, а приблизно через 2 місяці взагалі покинула країну, тому він за свої кошти сплачував комунальні платежі, покупав ліки, одяг та продукти харчування, проводив дрібний поточний ремонт квартири.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд розірвати договір довічногоутримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Мозолєвою О.В. 22 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 3882, укладений між ним та відповідачкою та повернути сторони у первісний стан, визнавши за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,9 кв.м., у тому числі житловою площею 23,6 кв.м., провівши відповідні зміни у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 25 січня 2024 року по справі відкрите провадженнята призначено підготовче судове засідання (а.с.72).

Ухвалою суду від 22 травня 2024 року провадження у справі було зупинено до 07 жовтня 2024 року, а саме до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.129).

Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року провадження у справі поновлено, залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.132-133).

Ухвалою суду від 22 січня 2025 року підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду (а.с.220).

Позивачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 05 листопада 2024 року в судове засідання не з`явилися, надали клопотання про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с.181,223-224).

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутність (а.с. 213-214).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про слухання справи за її відсутність (а.с.190).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про дострокове розірвання договору довічного утримання (догляду), зобов`язання повернути сторони в первісний стан, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 57 розділом третім книгою п`ятою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 листопада 1978 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Центральної райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів, актовий запис №943, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.156).

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2005 року в період шлюбу ОСОБА_2 на свої ім`я придбав за договором купівлі-продажу від 10 лютого 2005 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,9 кв.м., у тому числі житловою площею 23,6 кв.м. (а.с.22-23).

15 лютого 2005 року право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.21).

Встановлено, що 22 грудня 2021 року за згодою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за №3882, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а остання відповідно до п.3 Договору зобов`язалась довічно повністю утримувати його та забезпечувати їжею (приготовленими стравами), ліками, необхідною допомогою, зберігаючи в його безкоштовному довічному користуванні та в безкоштовному довічному користуванні його дружини ОСОБА_1 , зазначену в Договорі квартиру та зобов`язалась надати їм право довічного мешкання у вищевказаній квартирі (а.с.14-18).

22 грудня 2021 року право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, реєстраційний номер витяг: 291916330, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.19).

Відповідно до п. 4 Договору вартість матеріального забезпечення, яка була визначена сторонами складає 3000,00 грн. на місяць з урахуванням індексації.

З змісту п.11 Договору вбачається, що договір довічного утримання (догляду) був укладений за згоди його дружини ОСОБА_1 .

Встановлено, що відповідачка після укладення договору довічного утримання (догляду) від 22 грудня 2021 року і до моменту звернення позивача з позовом до суду, а саме до 18 січня 2024 року, умови зазначеного договору не виконувала, а саме ні разу не відвідувала позивача та його дружину в квартирі, та через 2 місяці взагалі покинула країну, тому позивач за свої кошти сплачував комунальні платежі, покупав ліки, одяг та продукти харчування, проводив дрібний поточний ремонт квартири.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №М1-14764-ю/о від 23 січня 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.71).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 повністю за свої кошти сплачував комунальні послуги та ніс інші витрати, що підтверджується платіжними квитанціями (а.с.25-67).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.100).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №П1-112778-ю/о від 21 травня 2024 року ОСОБА_2 був зареєстрований з 16 березня 2005 року по 05 квітня 2024 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.152).

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів (а.с.155).

Спадкоємцем першої черги за законом є ОСОБА_1 , дружина померлого, яка прийняла спадщину після смерті померлого шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Алексєєвої О.О. з заявою про прийняття спадщини (а.с.101,162-163).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №М1-230989-ю/о від 10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.140).

22 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.О. на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти (а.с.169 звор.).

Відповідно до ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Договір довічного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Тлумачення п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Частиною першою статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачем умов договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належним виконанням зобов`язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов`язки за договором.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач посилався на те, що відповідачка з моменту укладення договору довічного утримання, не виконувала передбачених нею обов`язків.

Пунктом 4 договору довічного утримання визначено, що вартість матеріального забезпечення з утримання (догляду), яке має надаватись відчужувачу, встановлена сторонами в розмірі 3 000 грн. на місяць з урахуванням індексації.

Разом з тим, за доводами позивача, відповідачка не виконувала умови укладеного договору.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень ст.ст. 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

Отже, позивачка вважає за необхідне розірвати договір довічного утримання на її вимогу.

Під час розгляду справи було встановлено, що факт невиконання умов договору довічного утримання відповідачкою визнано та не спростовуються матеріалами справи.

Оскільки відповідачка позовні вимоги визнала, про що надала заяву, то суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Керуючись ст. 15, 16, 526, 527, 629, 651, 654,744, 756, 1261, 1268 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва Олена Володимирівна, про дострокове розірвання договору довічного утримання (догляду), зобов`язання повернути сторони в первісний стан - задовольнити.

Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Мозолєвою Оленою Володимирівною22 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 3882, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКППНОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 15 вересня 2003 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 розірвати.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 01 вересня 2000 року, право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,9 кв.м., у тому числі житловою площею 23.6 кв.м., яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2005 року ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда