Житомирський апеляційний суд
Категорія 83 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/15359/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою представника Головного управління ДПС у Житомирській області Романюка Миколи Михайловича на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив скасувати арешт, накладений постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. на все майно позивача в рамках кримінальної справи № 1-115/12, зареєстрований 08.04.2011 року Першою Житомирською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 11050877. Позов обґрунтовано тим, що постановою слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області було накладено арешт на все майно позивача в рамках кримінальної справи, яку закрито постановою Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2018 року. При цьому, питання скасування арешту майна, накладеного під час досудового слідства у цій справі, судом не вирішувалося, а наявність арешту на майно позивача порушує його права власності.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2024 року позов задоволено. Скасовано арешт, накладений постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. на майно позивача ОСОБА_1 в рамках кримінальної справи № 1-115/12, зареєстрований 08.04.2011 року Першою Житомирською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 11050877.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник Головного управління ДПС у Житомирській області Романюк М.М. подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати , провести заміну неналежної сторони належною стороною до якої перейшли права та обов`язки у спірних правовідносинах. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно положень Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (із внесеними змінами і доповненнями) (далі Закон №3166), міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр міністра України. Частиною 7 статті 5 Закону №3166 визначено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України. Частиною 9 статті 5 Закону №3166 встановлено, що порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.2 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі Порядок №1074), органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Пунктами 3, 5, 6 Порядку №1074 визначено, що орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.11.2021 №1493-р «Про початок діяльності Бюро економічної безпеки України» розпочато роботу БЕБ України, яке відповідно до покладених завдань виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції. Отже, права і функції податкової міліції перейшли до Бюро економічної безпеки Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Згідно з пунктом 5, 6 вказаного Порядку орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Пунктом 8 Порядку встановлено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам. Підставами для залучення до участі у справі правонаступника сторони суб`єкта владних повноважень є або припинення суб`єкта владних повноважень в результаті реорганізації чи ліквідації, або повне чи часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого (іншим) внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Відтак якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень. Крім того, якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень. У цій справі для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта - ДФС України, або переходу його функцій (адміністративної компетенції), з яких виник спір, до ДПС України. Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Встановлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21.08.2019 №682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28.08.2019 №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється. Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску. Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу. Встановлено, що ДФС України продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21.08.2019 №682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до Наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28.08.2019 №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється. Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску ГУ ДПС не наділено повноваженнями на скасування арешту накладеного на майно в рамках кримінальної справи. Виходячи з викладеного ГУ ДПС не має законодавчо визначених підстав та повноважень для виконання рішення про скасування арешту накладеного постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА у Житомирській області Сидоржевського О.М. на майно позивача ОСОБА_1

07 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до Житомирського апеляційного суду додаткові пояснення у яких просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зазначає, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року, оскільки постанова про накладення арешту винесена 09.03.2011р. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства. Зважаючи на закриття судом кримінальної справи №1-115/12 на підставі кримінально-процесуального законодавства 1960 року, а також ураховуючи факт існування для позивача перешкод у розпорядженні його майном у вигляді накладеного слідчим і не знятого згодом арешту на його майно, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, позивач посилався на те, що цей арешт було накладено на підставі постанови ст. слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. від 09.03. 2011 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав від 10.10.2024р. № 398621399 обтяжувачем майна позивача ОСОБА_1 зазначено СВ ПМ ДПА в Житомирській області. За частиною першою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" ( чинній на час вчинення реєстрації арешту 08 квітня 2011 року за № 11050877 реєстратором Першою державною Житомирською нотаріальною конторою ) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абзац 2 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). В цій справі обтяження (арешт) на квартиру позивача було накладено саме на підставі постанови слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області, перереєстрації особи обтяжувача на підставі правонаступництва матеріали справи не містять. СВ ПМ ДПА в Житомирській області був структурним підрозділом ГУ ДПС у Житомирській області. За таких обставин, даний цивільний позов зачіпає права особи обтяжувача, а не будь-якого іншого органу. Виконання судового рішення про скасування арешту, накладеного в рамках кримінальної справи, підлягає виконанню державними реєстраторами відповідно до ч.2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а не ГУ ДПС у Житомирській області, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що кримінальна справа №1-115/12 щодо ОСОБА_1 була закрита на підставі кримінально-процесуального законодавства 1960 року, разом з тим, арешт на майно позивача не знятого, що перешкоджає останньому у його розпорядженні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що згідно інформаційної довідки №398621399 від 10.10.2024 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

09 березня 2011 року постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. накладений арешт на майно ОСОБА_1 . Даний арешт зареєстрований 08.04.2011 року Першою Житомирською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №11050877.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2018 року по справі №1-115/12 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 28 ч. 2, 205 ч. 2 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальну справу закрито. Питання скасування арешту майна, накладеного в рамках досудового слідства в даній справі, суд не вирішував. Вказана постанова суду набрала законної сили 21.08.2024 року.

На даний час арешт майна продовжує діяти, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №398621399 від 10.10.2024 року.

Згідно ст.125 КПК України (в редакції 1960 року, який був чинний на момент прийняття рішення про накладення арешту) слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Відповідно до ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії.

Частиною 1 ст. 409 КПК України ( в редакції 1960 року) визначено, що питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

Відповідно до п.9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності КПК 2012 року, продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності КПК України 2012 року.

Постанова про накладення арешту на майно ухвалена постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. 09 березня 2011 року , тобто до набрання чинності новим КПК України.

Отже, виходячи із п.9 розділу 11Перехідних положень КПК України 2012 року, постанова про арешт майна продовжує свою дію до цього часу.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

За правилами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

У справі, що переглядається, предметом позову є зняття арешту з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , який було накладено постановою старшого слідчого СВ ПМ ДПА в Житомирській області Сидоржевського О.М. 09 березня 2011 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Тобто, у даній справі арешт на нерухоме майно було накладено для забезпечення конфіскації майна, тому позивачем правильно визначено відповідача - Головне управління ДПС у Житомирській області.

Тому доводи апеляційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про те, що належним відповідачем у справі є Бюро економічної безпеки України не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу пред`явленого позову, визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Головного управління ДПС у Житомирській області Романюка Миколи Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 11 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді