ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1400/25 Справа № 203/6457/23 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войтенко Катерина Володимирівна, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася через суд з позовом, пред`явленим до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2023 року №372-к/тр про її звільнення, поновити її на посаді завідуючого сектором лінгвістичних, почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з 03 жовтня 2023 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по день винесення рішення суду.

В обґрунтування вимог посилається на те, що починаючи з 1995 року вона працювала в Дніпропетровському науково-дослідному інституті судових експертиз на посаді молодшого наукового співробітника лабораторії судово-криміналістичних досліджень, з 2003 року - на посаді наукового співробітника лабораторії судових криміналістичних, біологічних та хімічних досліджень, з 2006 року - на посаді завідувача сектором почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних досліджень, з 2020 року - на посаді завідуючої сектором лінгвістичних, почеркознавчих і технічних документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень. Має кваліфікацію судового експерта за спеціальностями: «дослідження реквізитів документів», «дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів», «дослідження знарядь, агрегатів, інструментів і залишених ними слідів, ідентифікація цілого за частинами». У 2021 році позивачці було присвоєно вищій клас судового експерта.

01 серпня 2023 року позивачці було надано попередження про скорочення посади завідувача сектора лінгвістичних, почеркознавчих і технічних документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень та запропоновано посаду старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, від якої вона відмовилась 21 вересня 2023 року у зв`язку з тим, що запропонована посада не відповідає її кваліфікації та класу судового експерта. Повідомленням від 26 вересня 2023 року позивачці запропоновано посади: судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів; старшого судового експерта сектору досліджень матеріалів, речовин та виробів і трасологічних досліджень лабораторії матеріалів, речовин, виробів та біологічних досліджень; судового експерта сектору досліджень матеріалів, речовин та виробів і трасологічних досліджень лабораторії матеріалів, речовин, виробів та біологічних досліджень; судового експерта Запорізького відділення відділу криміналістичних досліджень.

02 жовтня 2023 року позивачку було звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вона вважає незаконним, оскільки було порушено порядок звільнення передбачений ст.49-2 КЗпП України, не було перевірено, чи дійсно в організації відбувались зміни в організації виробництва і праці, чи справді мало місце скорочення працівників.

Так, на думку позивачки, у відповідача не відбувались жодні зміни в організації праці, натомість мало місце введення нового штатного розпису, що супроводжувалось скороченням посади позивачки, з одночасним введенням до штатного розпису рівнозначної посади, з майже аналогічними посадовими обов`язками. При цьому, відповідну посаду позивачці не пропонували, натомість їй було запропоновано посади нижчі від займаної нею, та з меншою заробітною платою. Також, позивачці не було запропоновано всі наявні в організації вакантні посади, що свідчить про створення штучних підстав для звільнення позивачки з роботи. За таких обставин позивачка вважає свої трудові права порушеними, що стало підставою для звернення її до суду з цим позовом (а.с.1 10 Том І).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено (а.с.5058 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано тим, що при з`ясуванні можливостей переведення позивачки на іншу роботу, у зв`язку зі скороченням займаної нею посади, необхідно врахувати фактичну можливість виконання нею відповідних завдань, з урахуванням освіти, досвіду роботи, а також атестації як судового експерта. Суд вважав, що у зв`язку з ненаданням позивачкою відмови від переведення на пропоновану 01серпня 2023 року роботодавцем посаду аж до 21 вересня 2023 року, у відповідача були відсутні підстави пропонувати їй інші вакантні робочі місця. Крім того, відповідач додатково повідомленням від 02 серпня 2023 року просив позивачку повідомити про її рішення в строк не пізніше 04 серпня 2023 року. Оскільки процедура скорочення штатів була розпочата 01 серпня 2023 року суд першої інстанції вважав відсутніми підстави аналізувати наявні вакансії у період з 26 липня 2023 року по 31 липня 2023 року, а станом на 26 вересня 2023 року та на 02 жовтня 2023 року, тобто після відмови позивачки від попередньої пропозиції роботодавця, судом першої інстанції не встановлено посад, які б позивачка могла б зайняти за своєю кваліфікацією та освітою, що не були їй запропоновані.

Також суд першої інстанції, врахувавши кваліфікацію позивачки, вважав, що відповідач не мав повноважень пропонувати позивачці посаду завідувача лабораторії, оскільки призначення на таку посаду потребує погодження Міністерства юстиції України, а тому призначення на неї вимагає проведення відповідної конкурсної процедури, що не може бути замінена положеннями ст.49-2 КЗпП України.

Разом з цим, суд першої інстанції вважав, що позивачці було запропоновано усі посади, які вона могла обійняти за своєю освітою та кваліфікацією, проте, вона послідовно відмовилась від таких пропозицій, при цьому тривалий час позивачка не повідомляла відповідача про свою відмову обійняти посаду, яку їй запропонували вперше, що унеможливило протягом часу її роздумів надання їй інших додаткових пропозицій. Крім того, суд першої інстанції, врахувавши, що позивачка має кваліфікацію судового експерта, наголосив, що їй могли бути запропоновані лише окремі види посад, щодо яких вона має повноваження на проведення експертиз чи здійснення керівництва, а не всі вакантні в організації посади.

Розв`язуючи вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції вважав недоведеним порушення відповідачем трудових прав позивача, відсутність підстав для поновлення її на посаді, а, відтак, відсутність підстав і для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Войтенко К.В. подала апеляційну скаргу (а.с.59-66 Том ІІ), в якій оскаржує рішення суду в цілому, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до наданої інформації про перелік посад у період з 26 липня 2023 року по 02 жовтня 2023 року були вакантними від 36 до 74 посад, серед яких посади, яким позивач відповідає за своєю кваліфікацією та стажем роботи, зокрема, посада завідувача лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, що була вакантна до 10 серпня 2023 року, також посада головного експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, яка була вакантна до 11 вересня 2023 року.

Скаржник наголошує, що 21 вересня 2023 року відповідачем була запропонована лише посада старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, але така посада не відповідає кваліфікації позивача та класу судового експерта, а також з нижчою заробітною платою, що судом першої інстанції враховано не було.

Також повідомленням від 26 вересня 2023 року відповідачем було запропоновано чотири посади, з якими позивач також не погодилась та відмовилась від них з аналогічних підстав, внаслідок чого 02 жовтня 2023 року вона була звільнена з роботи.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що при першому повідомленні від 01 серпня 2023 року про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням штату, позивачеві одночасно з таким попередженням не було запропоновано усі наявні з 26 липня 2023 року посади по підприємству, адже станом на 01 серпня 2023 року з початком процедури відповідачем скорочення штату, переважне право при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці мають працівники з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, як це передбачено ч.1 ст. 42 КЗпП та яким відповідає позивач, на її думку. Скаржник вважає, що однією з найважливіших гарантій для працівника при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, що відповідачем, в даному випадку, здійснено не було у законний спосіб.

Скаржник також відзначає, що відповідачем не надано жодних пояснень щодо причин, чому інші вакантні посади не пропонувались позивачеві. Про помилковість висновку щодо неможливості роботодавця пропонувати вакантні посади працівнику до отримання відмови від переведення на вже запропоновану роботодавцем посаду, свідчить те, що відповідачем пропонувались позивачеві та іншим працівникам одразу декілька посад. Також, жодною нормою не встановлено права роботодавця не пропонувати посади працівникові до отримання відмови від переведення на запропоновану роботодавцем посаду, а, відтак, роботодавцем не виконано його обов`язок і працівникові не були запропоновані усі вакантні посади, які з`явились на підприємстві протягом усього періоду до дня звільнення.

Скаржник також наголошує, що судом першої інстанції проігноровано та не надано належної правової оцінки те, що позивач має відповідну освіту, стаж роботи за фахом та досвід роботи у галузі судової експертизи або наукової роботи близько 29 років. Посада завідувача лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів є рівнозначною посаді завідувача сектором лінгвістичних, почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії кримінальних та інших видів досліджень, посадові обов`язки є ідентичними. Саме таку посаду позивач і займала до звільнення. Суд першої інстанції неправомірно прийняв єдиний довод відповідача, що наказ директора ДНДІСЕ МЮУ про призначення на посаду завідувача лабораторії поверкознавчих досліджень та технічної експертизи документів ДНДІСЕ МЮУ затверджується за погодженням Міністерства юстиції України. Однак, таке твердження не свідчить про звільнення відповідача від обов`язку запропонувати усі вакантні посади позивачеві, оскільки погодження можливо після аналізу вакантних посад, які може займати позивач, пропозиції всіх посад та аналізу кваліфікації і продуктивності праці, що судом першої інстанції не враховувалось.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не з`ясовані фактичні обставини справи та умови і підстави порушення відповідачем процедури звільнення позивача, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідач, скориставшись своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України, у грудні 2024 року подав відзив на апеляційну скаргу (а.с.89-93 Том ІІ), в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідач зазначив, що позивачеві було запропоновано усі наявні вакантні посади у відповідності до її кваліфікаційної спеціалізації, з урахуванням наданої ученим секретарем інформації щодо посад, складеної у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 19 квітня 2012 року №611/5 Про затвердження Довідника кваліфікаційних характеристик посад працівників науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, які відповідають досвіду та кваліфікації позивача.

Так, 01 серпня 2023року позивачеві була запропонована посада, яка була вільною, старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, від якої вона відмовилась, подавши заяву аж 21 вересня 2023 року про невідповідність такої посади її кваліфікації та класу судового експерта, що призведе до втрати кар`єрного зростання та зменшення окладу.

Відреагувавши на цю заяву, відповідачем було ініційовано звернення до ученого секретаря ДНДІСЕ щодо надання інформації про відповідність ОСОБА_1 усім наявним в установі вакантним посадам. Службовою запискою від 26 вересня 2023 року такі визначені ученим секретарем посади було запропоновано позивачеві разом із другим повідомленням, від яких вона також відмовилась. Це стало беззаперечною підставою для її подальшого звільнення. Відповідач вважає, що процедуру звільнення 02 жовтня 2023 року позивача відповідачем порушено не було, а висновки суду першої інстанції правомірними при з`ясуванні можливостей переведення позивача на іншу роботу у зв`язку із скороченням займаної нею посади.

Також відповідач зазначив, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що згідно наданих відповідачем переліків вакантних посад станом на 26 вересня 2023 року та 02 жовтня 2023 року, тобто, після відмови позивача від попередніх пропозицій роботодавця, судом не встановлено посад, які б позивач могла б зайняти за своєю кваліфікацією та освітою, що не були їй запропоновані. Відповідач не мав повноважень пропонувати позивачеві посаду завідуючого лабораторії, скільки призначення на таку посаду потребує погодження Міністерства юстиції України, внаслідок чого призначення на таку посаду вимагає проведення відповідної конкурсної процедури, що не може бути замінена положеннями ст. 49-2 КЗпП України. Отже, суд першої інстанції, на думку відповідача, дійшов правомірного висновку, що посада завідуючого лабораторії та посада завідуючого сектору не є тотожними та рівнозначними, враховуючи, що переведення на посаду, яка є вищою від займаної посади при скороченні, не є таким переведенням, а є виключно підвищенням, що вимагає здійснення певних процедур.

У січні 2025 року представник відповідача подав додаткові пояснення (а.с.101,102 Том ІІ), в яких зазначив, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії, які були на день попередження про звільнення та які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Разом з цим, власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний пропонувати працівникові посаду вищого рівня, можливість призначення на такі посади визначається загальними правилами про комплектування кадрів, які діють на підприємстві. Разом з цим зазначив, що запропонування та переведення позивача на посаду, яка є вищою при скороченні, свідчило б про грубе порушення приписів діючого трудового законодавства з боку ДНДІСЕ, оскільки отримання вищої посади не є переведенням, а є виключно підвищенням та потребує певних процедур визначених нормами чинного законодавства України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачку було прийнято на роботу до Дніпропетровського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. Н.С. Бокаріуса з 15 березня 1995 року на посаду виконуючої обов`язки молодшого наукового співробітника сектора судово-автотехнічних та трасологічних досліджень відділення згідно наказу №31/л від 15 березня 1995 року, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу, наданого до матеріалів цивільної справи (а.с. 26, 134 Том І).

14 травня 1996 року позивачку обрано за конкурсом на посаду молодшого наукового співробітника того ж сектору, що підтверджується записом в її трудовій книжці (а.с. 27 Том І).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року №341-р було ліквідовано Дніпропетровське відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. Н.С. Бокаріуса, а на його базі утворено Дніпропетровський науково-дослідний інститут судових експертиз.

23 серпня 2003 року позивачку було переведено на посаду молодшого наукового співробітника сектору судово-почеркознавчих досліджень, технічних досліджень документів лабораторії судових криміналістичних досліджень, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу від 13 серпня 2003 року №48/к, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 28, 129 Том І).

22 червня 2004 року позивачку за результатами конкурсу було переведено на посаду наукового співробітника сектору судових почеркознавчих, авторознавчих, інтелектуальних і технічних досліджень документів лабораторії судових криміналістичних, біологічних та хімічних досліджень, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу від 29 червня 2004 року №27/к, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 29, 129 на зв. а.с. 130 Том І).

11 жовтня 2006 року позивачку за результатами конкурсу було переведено на посаду завідувача сектором судово-почеркознавчих, авторознавчих, інтелектуальних і технічних досліджень документів лабораторії судових криміналістичних, біологічних та хімічних досліджень, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу від 29 жовтня 2006 року №77/к, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 30, на зв. а.с. 130 Том І).

01 грудня 2011 року позивачку було переведено на посаду завідувача сектором лабораторії криміналістичних досліджень, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу від 01 грудня 2011 року №73/к, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 31, 131 Том І).

З 01 квітня 2020 року позивачку було переведено на посаду завідувача сектору почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних досліджень, що підтверджується записом в її трудовій книжці та копією наказу від 06квітня 2020 року №81-к/тр, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 30-32, на зв. а.с.133 Том І).

Зазначену посаду позивачка займала до свого звільнення згідно оспорюваного наказу.

Наказом Міністра юстиції України від 14 червня 2023 року було затверджено структуру Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, 22 червня 2023 року Державним секретарем Міністерства юстиції України було затверджено штатний розпис Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку з чим директором Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз було видано наказ від 26 липня 2023 року №50-ОД «Про введення в дію структури та штатного розпису ДніпроНДІСЕ», що підтверджується копією наказу, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 69 Том І).

При порівнянні структури інституту, затвердженої 04 березня 2020 року (а.с.78 Том І) та структури цього інституту, затвердженої Міністром юстиції України 14 червня 2023 року (на зв. а.с. 75 Том І), судом першої інстанції встановлено, що була виведена зі структури Інституту лабораторія криміналістичних та інших видів досліджень, до складу якої входило 2 сектори: сектор досліджень матеріалів, речовин та виробів і трасологічних досліджень та сектор лінгвістичних, почеркознавчих і технічних досліджень документів. Натомість, з`явилась лабораторія почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів, у складі якої відсутні будь-які сектори, та лабораторія матеріалів, речовин, виробів та біологічних досліджень, у складі якої передбачені сектор біологічних досліджень та сектор дослідження матеріалів, речовин, виробів і трасологічних досліджень.

Це саме встановлюється шляхом порівняння штатних розписів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, затверджених Державним секретарем Міністерства юстиції України 10 вересня 2020 року (а.с.78, на зв.а.с.80 Том І) та 22 червня 2023 року (а.с. 76,77 Том І).

З цього суд першої інстанції вважав, що створення штучних підстав для звільнення позивачки з роботи не знайшло свого підтвердження.

Також судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2023 року відповідачем було надано позивачці попередження про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням займаної нею посади завідувача сектору почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних досліджень та запропоновано їй переведення на посаду старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів. У разі незгоди позивачці роз`яснено про необхідність подання відповідної заяви. Позивачка отримала вказане попередження 01 серпня 2023 року, про що свідчить її підпис (а.с. 16 Том І).

02 серпня 2023 року позивачці було надано повідомлення, в якому її просили в строк до 04 серпня 2023 року повідомити про її рішення щодо наявності чи відсутності згоди на переведення на пропоновану посаду старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів. Вказане повідомлення позивачка отримала, про що свідчить її підпис (а.с. 18 Том І).

21 вересня 2023 року позивачка зазначила в повідомленні, що вона не згодна з переведенням на пропоновану посаду, що засвідчила своїм підписом, а також подала окрему заяву, в якій виклала мотиви своєї незгоди (а.с. 16, 17 Том І).

25 вересня 2023 року першим заступником директора Інституту було складено службову записку №150 на ім`я ученого секретаря відповідача, перед яким поставлено питання щодо переліку вакантних посад в інституті, які могла б зайняти позивачка за своєю освітою та кваліфікацією. Вказане підтверджується копією службової записки, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 57 Том І).

26 вересня 2023 року ученим секретарем Інституту було складено службову записку № 5649/01.ю4-15/1.2-23 на ім`я першого заступника директора Інституту, в якій вказані наявні вакансії, які може обійняти позивачка за своєю освітою та кваліфікацією. Вказане підтверджується копією службової записки, наданою до матеріалів цивільної справи (а.с. 58 Том І).

26 вересня 2023 року позивачці було запропоновано переведення на посади: судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів; старшого судового експерта сектору досліджень матеріалів, речовин та виробів і трасологічних досліджень лабораторії матеріалів, речовин, виробів та біологічних досліджень; судового експерта сектору досліджень матеріалів, речовин та виробів і трасологічних досліджень лабораторії матеріалів, речовин, виробів та біологічних досліджень; судового експерта Запорізького відділення відділу криміналістичних досліджень. Факт одержання вказаного повідомлення підтверджується підписом позивачки (а.с. 58,59 Том І).

Позивачка відмовилась від переведення на пропоновані посади, про що зробила особистий напис на повідомленні від 26 вересня 2023 року, зазначивши, що вона також відмовляється від переведення на посаду наукового співробітника лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів (а.с. 59 Том І).

Наказом директора Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2023 року №372-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України з 02 жовтня 2023 року (а.с. 21 Том І). Того ж дня зроблено відповідний запис у трудову книжку позивачки (а.с. 33 Том І).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, на підставі ст.21,40,42,49-2 КЗпП України, виходив з того, що при з`ясуванні можливостей переведення позивачки на іншу роботу, у зв`язку зі скороченням займаної нею посади, необхідно врахувати фактичну можливість виконання нею відповідних завдань, з урахуванням освіти, досвіду роботи, а також атестації як судового експерта. У зв`язку з ненаданням позивачкою відмови від переведення на пропоновану 01 серпня 2023 року роботодавцем посаду аж до 21 вересня 2023 року, у відповідача були відсутні підстави пропонувати їй інші вакантні робочі місця. Крім того, відповідач додатково повідомленням від 02 серпня 2023 року просив позивачку повідомити про її рішення в строк не пізніше 04 серпня 2023 року.

Суд першої інстанції вважав безпідставним аналізувати наявні вакансії у період з 26 липня 2023 року по 31 липня 2023 року, оскільки процедура скорочення штатів була розпочата 01 серпня 2023 року, прийнявши до уваги лише переліки вакантних посад станом на 26 вересня 2023 року та на 02 жовтня 2023 року, тобто після відмови позивачки від попередньої пропозиції роботодавця. При цьому, судом першої інстанції не встановлено посад, які б позивачка могла б зайняти за своєю кваліфікацією та освітою, що не були їй запропоновані.

Окрім цього, суд першої інстанції вважав встановленим, що відповідач не мав повноважень пропонувати позивачці посаду завідувача лабораторії, оскільки призначення на таку посаду потребує погодження Міністерства юстиції України, а тому призначення на неї вимагає проведення відповідної конкурсної процедури, що не може бути замінена положеннями ст.49-2 КЗпП України.

Суд першої інстанції, надавши перевагу правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 22 березня 2023 року у справі №154/3029/14-ц, та не застосувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в її постанові від 28 серпня 2024 року в цивільній справі № 641/1334/23, вважав, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, не є тотожними або значною мірою подібними тим, щодо яких Велика Палата Верховного Суду сформулювала правову позицію в постанові від 28 серпня 2024 року в цивільній справі № 641/1334/23, тому вказана правова позиція не може бути беззастережно застосовано до вирішуваного спору.

В тій частині, в якій спірні правовідносини є подібними до трудового спору, що розглядався Великою Палатою Верховного Суду в цивільній справі № 641/1334/23, вимоги правової позиції були дотримані відповідачем: ним дійсно було запропоновано позивачці всі вакантні посади, які вона могла б обійняти за своєю освітою та кваліфікацією, після того як вона відмовилась від попередньої пропозиції, з чого суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем порядку та умов звільнення позивачки відповідно до п. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України та відсутність підстав для скасування наказу про звільнення позивачки та поновлення її на посаді.

Також, відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вважав такі вимоги похідними від первинних та, враховуючи, що у скасуванні наказу про звільнення та поновлення на роботі позивачеві по суду відмовлено, тому і наступні вимоги про стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується як зі встановленими обставинами, так і з висновками суду першої інстанції, при цьому приймає доводи скаржника ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі.

Так, частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша третя статті 49-2 КЗпП України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення.

Про таке зазначено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20.

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17.

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

У постанові від 10 січня 2024 року у справі №621/2737/21 Верховний Суд наголосив на тому, що звільнення на підставі частини першої статті 40 КЗпП України можливе виключно у випадку, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу та виконання роботодавцем обов`язку запропонування працівникові всіх вакантних посад (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20) зазначено: «частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише в разі відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».

Колегія суддів у даній справі наголошує на тому, що застосування вимог п.1 ч.1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України має доволі тривалу усталену судову практику, відтак, і висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 серпня 2024 року у справі №641/1334/23 не відходять від такої судової практики.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновки такої постанови Великої Палати Верховного Суду колегією суддів приймаються до уваги, адже такі доводи є слушними та відповідають фактичним обставинам цієї справи.

Так, колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що Наказом Міністра юстиції України від 14 червня 2023 року було затверджено структуру Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

22 червня 2023 року Державним секретарем Міністерства юстиції України було затверджено штатний розпис Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку з чим директором Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз було видано наказ від 26 липня 2023 року №50-ОД «Про введення в дію структури та штатного розпису ДніпроНДІСЕ».

Таким чином, дійсно було запроваджено за ініціативою Міністерства юстиції України процедуру реорганізації ДніпроНДІСЕ зі скороченням посад, введеним директором Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз 26 липня 2023 року наказом №50-ОД «Про введення в дію структури та штатного розпису ДніпроНДІСЕ».

Колегія суддів доходить висновку, що така процедура бере свій початок саме 26 липня 2023 року з моменту видання наказу по установі відповідача та саме з того ж моменту належить розглядати перелік посад, які були наявні по установі, що судом першої інстанції не було взято до уваги, як правомірно зазначила скаржник у апеляційній скарзі.

Також встановлено, що перше попередження про скорочення посади завідуючої сектору лінгвістичних, почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, яку обіймала позивач ОСОБА_1 , остання отримала 01 серпня 2023 року.

В такому попередженні їй було запропоновано лише одну посаду старшого судового експерта лабораторії почеркознавчих досліджень та технічної експертизи документів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Колегією суддів також встановлено, що станом на 01 серпня 2023 року, починаючи з 26 липня 2023 року, в наявності був перелік вакантних посад по установі, який складав 74 вакантні посади (а.с.195-230 Том І).

Враховуючи вищенаведену судову практику Верховного Суду, колегія суддів наголошує, що позивачеві відповідачем разом з попередженням від 01 серпня 2023 року цей перелік посад, які були вакантні, запропонований не був, що порушує приписи ст. 49-2 КЗпП України, тому доводи скаржника в цій частині колегія суддів повністю враховує. Також порушує зазначений порядок приписів ст. 49-2 КЗпП України у разі попередження працівника і часткове пропонування вакантних посад та у декілька етапів, що відбулось між сторонами у даній справі та що діючим трудових законодавством України не передбачено.

Належить зазначити, що відповідач, не отримавши відповіді позивача у серпні 2023 року, вирішив надати їй друге попередження, датоване 26 вересня 2023 року, запропонувавши позивачеві вже чотири вакантні посади, тоді як, у відповідності переліку вакантних посад по установі (а.с.226,227 Том І), в наявності по установі станом на 26 вересня 2023 року було 37 вакантних посад.

Колегія суддів повністю приймає до уваги доводи скаржника та зазначає, що відповідач, в порушення визначеної положеннями ст. 49-2 КЗпП України процедури вивільнення, не дотримався пропонування позивачеві усіх вакантних посад разом із першим попередженням, які існували щонайменш з 26 липня 2023 року, тобто дня видання наказу по Інституту про введення в дію структури та штатного розпису ДніпроНДІСЕ, які були також наявні і станом на день попередження 01 серпня 2023 року.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Аналогічні правові висновки містить і постанова Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №621/2737/21.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача порушенням процедури вивільнення, передбаченої ст. 49-2 КЗпП, а, відтак, і незаконності звільнення ОСОБА_1 наказом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №372-к/тр від 02 жовтня 2023 року, який належить скасувати та поновити ОСОБА_1 на посаді завідучої сектором лінгвістичних, почеркознавчих і технічних досліджень документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з 03 жовтня 2023 року.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок про те, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Також колегія суддів наголошує, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16).

Вищенаведене також узгоджується з висновками, зробленими в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 308/5864/18, від 29 липня 2020 року у справі № 334/10717/14-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 607/5609/17, від 04 липня 2023 року у справі № 754/13157/19, від 04 жовтня 2023 року у справі №404/1186/22 та від 24 січня 2024 ркоу у справі №758/8646/20. Тобто практика Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі є сталою.

В постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17, зазначено, що системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, сформульовано правовий висновок про те, що заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зазначене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, виклдаеними у постанові від 10 листопада 2022 року в справі № 607/2071/17 (провадження № 61-2752св19).

Так, на виконання ухвали колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, відповідачем надана довідка про доходи ОСОБА_1 за №792/507/13=-25/11-29 від 30 січня 2025 року, де зазначена середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за серпень, вересень 2023 року, тобто два місяці, які передували дню місяцю звільнення, у розмірі 999,35 грн.

Враховуючи, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці, які передували місяцю звільнення, становить 999,35 грн, а період, за який належить нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаються з 03 жовтня 2023 року та по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто по 05 лютого 2025 року, тому сума середнього заробітку становить 351 771,20 грн, яку і належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів зазначає, що, в силу приписів ст. 430 ЦПК України, передбачено допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та в частині стягнення заробітної плати, яким є і середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином дії відповідача щодо дотримання ним порядку та умов вивільнення позивача з подальшим її звільненням у повному обсязі, не дослідив обставини звільнення, а, відтак, і не з`ясував розмір заробітної плати позивача для обчислення середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за весь період такого прогулу не з вини позивача, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, на підставі ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову до суду у загальному розмірі 3 220,80 грн, враховуючи пред`явлення позивачем трьох позовних вимог та звільнення позивача положеннями ст. 5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору при поданні позову до суду.

Крім цього, 18 січня 2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Войтенко К.В. подавалось клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, у розумінні ст. 133-137 ЦПК України, у розмірі 10 000 грн (а.с.165 Том І).

Так, до заяви надано договір про надання правової допомоги №0510-1 від 05 жовтня 2023 року, укладеного між позивачем та АБ Бейгул та Партнери (а.с.166,167 Том І), відповідно умов якого вартість послуг адвоката встановлюється додатковою угодою до цього договору.

Згідно наданої додаткової угоди до зазначеного договору, адвокатське об`єднання здійснює підготовку матеріалів для звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та супроводження справи в суді.

Колегія суддів приймає до уваги детальний розрахунок наданих позивачеві послуг та вважає їх співмірними із предметом спору, його складністю, підготовкою та поданням процесуальних документів та взяттям участі адвокатом в судових засіданнях, що відповідає вартості послуг у загальному розмірі 10 000 грн, як це зазначено у рахунку на оплату по замовленню №1 від 05 жовтня 2023 року.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, враховуючи, що відповідачем не було заявлено про зменшення розміру таких витрат позивача, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Войтенко Катерини Володимирівни задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №372-к/тр від 02 жовтня 2023 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого сектором лінгвістичних, почеркознавчих і технічних документів лабораторії криміналістичних та інших видів досліджень Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з 03 жовтня 2023 року.

Стягнути з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 05 лютого 2025 року у розмірі 351 771,20 грн.

Допустите негайне виконання рішення суду на підставі ст. 430 ЦПК України в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на користь держави судовий збір за подання позову у загальному розмірі 3 220,80 грн.

Стягнути з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна