Справа № 438/1871/24
Провадження 2/438/68/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

04 лютого 2025 року м. Борислав

Бориславський міський суд Львівської області у складі судді Ткачової С.М., за участю секретаря Терлецької Ю. розглянувши цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 не з`явилась;

представник позивача: ОСОБА_3 , (ордер серії ВС№1316853 від 17.10.2024, свідоцтво серії ЛВ №001293 від 11.01.2019) не з`явився;

відповідач: ОСОБА_2 - не з`явився.

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 21.01.1999 посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р. Вказує, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано 27.05.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №66. Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою не проживає. У січні 2023 року він виїхав із вказаної квартири. Точне місце перебування ОСОБА_2 , позивачу не відоме. Даний факт підтверджується актом про фактичне не проживання особи від 28.03.2024, який виданий ОСББ «Промінь - 20». Позивач зазначає, що реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди в реалізації права власності на належну їй квартиру. Вона несе додаткові витрати за комунальні послуги, а при призначенні субсидії на комунальні послуги враховуються його доходи, хоча відповідач участі в оплаті послуг не бере. Самостійно зняти ОСОБА_2 із зареєстрованого місці проживання, позивач не може. На підставі наведеного просить позовні вимого задовольнити.

Судом вжито усіх заходів для повідомлення відповідача, однак, відповідач в судові засідання не з`явились, не скористались процесуальним правом подачі відзиву чи заперечень на позовну заяву.

Листами Бориславького міського суду від 26.11.2024 та 26.12.2024 керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено про слухання справи. Заяви в порядку ст.53 ЦПК України, тобто про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до суду не надійшло.

2. Заяви (клопотання ) учасників справи.

26.11.2024, 26.12.2024 та 08.01.2025 на адресу суду від представника позивача - ОСОБА_3 , надійшли заяви про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує.

3. Процесуальні дії у справі

07.11.2024 ухвалою Бориславського міського суду Львівської області відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Протокольною ухвалою від 04 лютого 2025 року суд задовольнив клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд протокольною ухвалою від 04.02.2025 ухвалив провести заочний розгляд справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 01.01.1999, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Василевич О.Р, ОСОБА_4 купила у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.4).

З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №2 від 29.12.2023, вбачається, що 19.08.1999 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, актовий запис №146. Прізвище після шлюб чоловіка ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_7 .

З копії повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.10.2024, вбачається, що 27.05.2004 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , актовий запис №66. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_9 , дружини ОСОБА_9 .

З копії будинкової книги вбачається, що за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . Дата реєстрації 24.03.2005 року.

З акту про фактичне місце не проживання складеного головою ОСББ «Промінь - 20» від 28.03.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Стаття 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Роз`ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9 слід керуватися при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Регулювання відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні здійснюється на підставі норм Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Згідно п.2 ч.1 ст.18 даного Закону, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця приживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Частиною 4 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що разом із заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі, така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, Встановлених Кабінетом Міністрів України, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Пунктом 57 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, також передбачено подання військово-облікового документа (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) разом із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.

Таким чином, нормами чинного законодавства обмежено права власника щодо зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) військовозобов`язаної особи, через подання військово - облікового документа такої особи під час дії воєнного стану на території України.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У відповідності до вимог ст.76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду копію акту про фактичне місце не проживання від 28 березня 2024 року. Суд критично ставиться до акту від 28.03.2024 про фактичне місце не проживання, так як викладена інформація про непроживання відповідача за адресою АДРЕСА_3 , з січня 2023 року в судовому засіданні не доведена.

Інших доказів позивачкою та її представником, щодо не проживання без поважних причин відповідача понад один рік у в квартирі за адресою АДРЕСА_3 не надано.

Також позивачкою та її представником не довдено, що сімейні стосунки між сторонами припинено, шлюб розірвано, тощо.

5. Позиція суду

Аналізуючи норми права чинного законодавства, які регулюють зазначені право- відносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає задоволенню, як не доведений та заявлений передчасно.

6.Судові витрати

Згідно ч.1,2.ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 133, 141, 263 265, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення ухвалено та надруковано в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.

Рішення ухвалено та надруковано в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.

Вступна та резолютивна частини ухвалені та проголошені 04.02.2025.

Повний текст рішення виготовлений, з врахуванням вихідних днів, 10.02.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_4 ;

представник позивача: ОСОБА_3 , (ордер серії ВС№1316853 від 17.10.2024, свідоцтво серії ЛВ№001293 від 11.01.2019);

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Бориславського міського суду Світлана ТКАЧОВА