КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/6336/20 Головуючий у суді І інстанції Ковбель М.М.
Провадження № 22-ц/824/1241/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2024 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта») звернулося до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

Позов обґрунтувало тим, що 06 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ПАТ «НАСК «Оранта» був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № AО/5643118, яким була застрахована цивільна відповідальність власника (володільця) транспортного засобу «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , на умовах пільгової сплати ОСОБА_2 страхового платежу, оскільки вона є пенсіонером.

29 лютого 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю забезпеченого автомобіля «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Audi», д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року у справі № 369/3148/20 ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні даної ДТП.

22 червня 2020 року позивачем виплачено потерпілому в ДТП - ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 89 610,32 грн.

Позивач зазначав, що у нього виникло право зворотньої вимоги до винної в ДТП особи на підставі пункту 38.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), оскільки при використанні забезпеченого транспортного засобу були порушені умови, передбачені пунктом 13.2 статті 13 Закону № 1961-IV, а саме пільга зі сплати страхового платежу надавалась лише за умови особистого керування транспортним засобом пільговиком.

Оскільки забезпеченим автомобілем керував відповідач, а не страхувальник ОСОБА_2 , то він має компенсувати позивачу 50 % виплаченого страхового відшкодування. У зв`язку із наведеним, ПАТ «НАСК «Оранта» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 44 805,16 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «НАСК «Оранта» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 44 805,16 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції взагалі не мотивував свого рішення, лише послався на підпункт 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV. При цьому вказана стаття містить низку випадків, які дають підстави страховику ставити питання про стягнення шкоди в порядку регресу зі страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу. Проте суд не вказав на підставі якого саме підпункту наведеної статті було вирішено позов.

Відповідно до пункту 13.2 статті 13 Закону № 1961-IV пільга по сплаті 50 % страхового платежу надається лише особі, яка є власником забезпеченого транспортного засобу. Однак ОСОБА_2 не є власником автомобіля «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , і це страховик мав встановити при укладанні договору із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Таким чином, на думку відповідача, позивач взагалі не мав права зменшувати ОСОБА_2 на умовах пільгової сплати страхового внеску 50 %, так як вона не була власником транспортного засобу.

Отже, відповідач вважає, що підставою для застосування наслідків порушення пільгових умов страхування, передбачених підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, є обов`язок страховика надати докази стосовно виконання умов, передбачених статтею 13 цього Закону під час укладання договору (полісу) в частині того, що страхувальник має відповідні пільги, забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності.

За відсутності підстав для зменшення страховиком розміру страхового платежу при укладанні полісу обов`язкового страхування № AО/5643118 відсутній і обов`язок відповідача компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за довіреністю - Негрич С.Ю. зазначає, що наведені ОСОБА_1 доводи є необґрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на формальну описку в рішенні суду першої інстанції, а саме цитування підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, що встановлює право регресу страховика.

Натомість, в даних правовідносинах застосуванню підлягає норма пункту 38-1.1 статті 38-1 Закону № 1961-IV, що регулює відповідальність за порушення умов страхування.

В ході судового засідання, що відбувалося 09 квітня 2024 року, судом встановлювалися обставини саме щодо відповідальності ОСОБА_1 за порушення ним умов страхування, а тому формальна описка суду не може бути підставою для скасування рішення.

Також представник позивача не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 не мала законних підстав на укладення договору обов`язкового страхування транспортного засобу, який не належав їй на праві власності.

Дане твердження відповідача не узгоджується із спеціальною нормою закону, а саме пунктом 1.6 Закону № 1961-IV, який визначає, хто в розумінні даного Закону є власниками транспортного засобу: юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах, а також пункт 1.1 Закону № 1961-IV, згідно якого страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Тобто, цією спеціальною нормою Закону № 1961-IV поняття власника автомобіля розширено до будь-якого законного володільця і користувача транспортного засобу, в тому числі, і який володіє на підставі технічного паспорту переданого власником, а страхувальником може бути будь-яка дієздатна особа, яка укладає договір обов`язкового страхування, маючи майновий інтерес (є володільцем транспортного засобу) та вносить відомості в договір страхування на підставі оригіналу технічного паспорту. Таким чином, будь-який поліс страхування укладається страхувальником, який є дієздатним громадянином, що уклав договір страхування на підставі оригіналу технічного паспорту.

За наведених обставин позивач вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ПАТ «НАСК «Оранта» укладений договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AО/5643118, яким було застраховано цивільну відповідальність володільця транспортного засобу «Mercedes» д.н.з НОМЕР_1 , на умовах пільгової сплати ОСОБА_2 страхового платежу, оскільки вона є пенсіонером (а.с. 101).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року у справі № 369/3148/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а саме за те, що 29 лютого 2020 року близько 22 год. 00 хв. на автодорозі М05 Київ-Одеса з його вини сталася ДТП за участю забезпеченого автомобіля «Mercedes» д.н.з НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля «Audi» д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 42).

Відповідно до дослідження № НОМЕР_2 -2 від 18 листопада 2020 року, розрахунку суми страхового відшкодування від 17 червня 2020 року та страхового акту № ОЦВ-20-32-23062/1 від 18 червня 2020 року ПАТ «HACK «Оранта» виплачено власнику пошкодженого транспортного засобу Audi» страхове відшкодування у розмірі 89 610,32 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 29489 від 22 червня 2020 року (а.с. 5-17).

Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, навів норми матеріального права, які виниклі правовідносини не регулюють і дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, проте рішення суду першої інстанції взагалі не містить мотивів, з яких суд дійшов до такого висновку.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів.

Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно із статтею 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 1961-IVу разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Закону № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17.

Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виплатив потерпілому страхове відшкодування на загальну суму 89 610,32 грн.

Відповідно пункту 38-1.1 статті 38-1 Закону № 1961-IV у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Статтею 13 Закону № 1961-IV визначені особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України.

Зокрема, відповідно до пункту 13.2 цієї статті розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу.

Як вбачається із полісу № AО/5643118, страхувальником є ОСОБА_2 , 1939 року народження, якій, як пільговику на підставі пенсійного посвідчення серпії НОМЕР_3 від 21 травня 1996 року, зменшений страховий платіж на 50 % і він сплачений нею у розмірі 436,05 грн (а.с. 101).

Тобто, за умовами пункту 13.2 статті 13 Закону № 1961-IV передбачено, що пільга щодо сплати 50 % страхового платежу надається лише за умови особистого керування транспортним засобом ОСОБА_2 .

Проте судом встановлено, що забезпеченим автомобілем керувала не ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 , який визнаний винним в скоєнні ДТП, отже у страховика виникло право вимагати від ОСОБА_1 компенсації 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тій частині, що оскільки ОСОБА_2 не є власником забезпеченого транспортного засобу, то страховик взагалі не мав права укладати з нею договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на пільгових умовах, отже не може вимагати компенсації половини сплаченого ним страхового відшкодування.

У статті 1 Закону № 1961-IV визначені основні терміни і їх значення, в якому вони вживаються саме в цьому Законі.

Пункт 1.6 статті 1 Закону № 1961-IV визначено, хто в розумінні даного Закону є власниками транспортного засобу, а саме: юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Також пункт 1.1 вказаного Закону визначає, хто може бути страхувальником - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Отже, ОСОБА_2 , як дієздатна особа, пред`явивши страховику свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_1 , довела, що цей транспортний засіб перебуває у її володінні, тому вона може укласти договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності із застосуванням пільги на сплату страхового платежу, як пенсіонер.

Порушень з боку страховика при укладанні такого договору не вбачається, отже в подальшому сторони договору мають діяти відповідно до вимог Закону № 1961-IV, в тому числі у страховика виникає право на пред`явлення вимоги до винуватця у ДТП про компенсацію половини виплаченого страхового відшкодування.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пославшись на норми статті 38 Закону № 1961-IV, яка не регулює спірні правовідносини, неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для зміни або скасування рішення суду.

Порушення судом норм процесуального права полягало у відсутності мотивів, з яких суд виходив ухвалюючи рішення, проте не дивлячись на це, суд першої інстанції ухвалив правильне рішення по суті спору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції позовні вимоги задоволено, змінюються лише мотиви судового рішення.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній