Провадження № 22-ц/812/76/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 лютого 2025 року м. Миколаїв

справа № 479/700/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану його представником адвокатом Сафроновим Юрієм Івановичем,

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 03 жовтня 2024 року суддею Репушевською О.В., в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 08 жовтня 2024 року), у цивільній справі за позовом

Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області

в інтересах держави в особі Державної служби України

з безпеки на транспорті

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 ,

про визнання договору дарування недійсним,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У червні 2023 року Первомайська окружна прокуратура Миколаївської

області в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним.

Позивач зазначав, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року задоволено позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті

та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами в сумі 609 830 грн. Рішення суду набрало законної сили 07 квітня 2021 року. 22 квітня 2020 року на його виконання видано наказ про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плати за проїзд у сумі 609 830 грн., який прокурором скеровано для примусового виконання до Кривоозерського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерств, юстиції (м. Одеса).

Однак, під час здійснення виконавчого провадження виявлено відсутність у боржника будь-якого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Проте встановлено, що 08 грудня 2020 року, ОСОБА_1 відчужив

належне йому нерухоме майно - частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , колишній дружині - ОСОБА_2 , за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кривоозерського районного нотаріального округу Миколаївської області Шинкарук Н.І.

Однак відповідач ОСОБА_1 фактично продовжує проживати з ОСОБА_2 у спірному будинку.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 внаслідок зловживання процесуальними правами, що виражалося у затягуванні розгляду справи, з метою недопущення набрання рішенням Господарського суду Миколаївської області законної сили, відчужив належне йому майно задля створення штучних умов своєї неплатоспроможності, отже договір було укладено без наміру створення правових наслідків, прокурор просив визнати договір дарування недійсним.

Представник Державної служби України з безпеки на транспорті в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідачів у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність належними та допустимими доказами укладення договору без наміру створення обумовлених ним правових наслідків.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, згідно якої просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав, вказаних у поясненнях від 03 жовтня 2024 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року позов задоволено, договір дарування частини житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , укладений 08 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний договір містить ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сафронов Ю.І., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 16.05.2016 року розірвали шлюб через сімейні обставини, які не стосувалися справи, яка слухалася Господарським судом Миколаївської області. Твердження позивача про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжують проживати разом та ведуть спільне господарство у спірному будинку, є припущенням, яке жодним належним та допустимим доказом не доведено.

Актом державного виконавця від 14.01.2022 року встановлено відсутність ОСОБА_1 у спірному будинку, проте зазначено, що він у ньому проживає, при цьому доказів проживання державний виконавець не надав.

Крім цього частина спірного будинку була компенсацією ОСОБА_1 колишній дружині вартості спільно нажитого майна, в межах його поділу.

На момент відчуження спірного будинку жодних боргових зобов`язань ОСОБА_1 не мав.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 хоч і не перебувають у шлюбі, проте зареєстровані та спільно проживають у будинку АДРЕСА_2 . Мають спільного сина ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто через два роки після розірвання шлюбу 16 травня 2016 року.

Також факт проживання відповідача за цією адресою підтверджується власноруч написаним ОСОБА_1 поясненням (заявою) на адресу державної виконавчої служби від 02.02.2023 року, де він особисто зазначив місце проживання - будинок АДРЕСА_2 .

Натомість стороною відповідача не надано жодного доказу на спростування фактичного проживання відповідача за цією адресою та перебування ОСОБА_1 у фактичних сімейних відносинах з ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на компенсацію колишній дружині ОСОБА_2 вартості спільно нажитого майна шляхом дарування будинку АДРЕСА_1 , є безпідставним, оскільки будинок був придбаний ОСОБА_1 29.11.2017 року, тобто після розірвання шлюбу, яке відбулося 16.05.2016 року.

Також відчуження будинку відбулося тільки 08.12.2020, тобто після ухвалення Господарським судом Миколаївської області рішення від 01.10.2020 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 плати за проїзд автомобільними дорогами в сумі 609 830 грн та винесення 01.12.2020 ухвали Південно-західним апеляційним господарським судом про відмову у задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору через ненадання доказів відсутності доходів, рухомого чи нерухомого майна. Тобто після того, як невідворотність настання відповідальності у вигляді стягнення коштів стала цілком зрозумілою для апелянта, що, у свою чергу, свідчить на користь твердження про наявність у ОСОБА_1 мети саме унеможливлення в подальшому реального виконання рішення про стягнення присуджених до сплати грошових коштів.

Також прокурор посилався на наявність усіх ознак фраудаторного правочину.

Державна служба України з безпеки на транспорті у своєму відзиві також просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача наполягав на тому, що спірний договір укладено з метою уникнення звернення стягнення на нього, на що вказує те, що право на відчужену частину будинку ОСОБА_1 набув на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2017 року у той час, коли шлюб між сторонами було вже розірвано (16 травня 2016 року).

Вказане майно відчужено відповідачем після ухвалення Господарським судом Миколаївської області рішення від 01 жовтня 2020 року про стягнення 609 830 грн.

Майно відчужено близькій особі, на підставі безвідплатного договору.

Відповідачка ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Сафронова Ю.І, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року у справі №915/1300/19 задоволено позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами у розмірі 609 830 грн.

29 жовтня 2020 року до Південно-західного апеляційного господарського суду ФОП ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на вказане вище рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02 листопада 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для сплати судового збору.

30 листопада 2020 року ФОП ОСОБА_6 направлено до суду заяву про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01 грудня 2020 року у задоволенні клопотання ФОП ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з ненаданням доказів відсутності доходів, рухомого чи нерухомого майна та продовжено заявнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги на 10 днів з дня вручення копії ухвали.

У подальшому ФОП ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 01 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ФОП ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, у зв`язку з її поданням на судове рішення, що не підлягає оскарженню.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07 квітня 2021 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року повернуто скаржнику.

Таким чином, рішення Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року набрало законної сили 07 квітня 2021 року.

Проте, у період оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області, а саме 08 грудня 2020 року, за договором дарування, ОСОБА_1 відчужив на користь ОСОБА_2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

З договору дарування від 08 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстровані та проживають спільно за адресою: АДРЕСА_2 та є батьками ОСОБА_1 , 2018 року народження.

Право власності ОСОБА_2 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №39579701 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239) від 08 грудня 2020 року.

22 квітня 2021 року на виконання Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року у справі №915/1300/19 видано наказ про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плати за проїзд у сумі 609 830 грн.

15 червня 2021 року державним виконавцем Кривоозерського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) відкрито виконавче провадження№65817207.

Цього ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника.

Крім цього судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 16 травня 2016 року на підставі їхньої спільної заяви, як подружжя, яке не має дітей.

Проте, актом державного виконавця від 14 січня 2022 року та поясненнями самого боржника ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року підтверджується фактичне його проживання по АДРЕСА_2 .

Позиція апеляційного суду

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та (частина третя статті 13 ЦК України) недопустимості зловживання правом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19)

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої

статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), зазначено, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761/19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…

При обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

До подібних висновків, а саме визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, укладений боржником на шкоду кредитору до ухвалення рішення суду про стягнення боргу, Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, провадження № 61-6420св21, зазначив таке: «… очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (30 квітня 2016 року та 11 травня 2016 року, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання в справі № 439/506/16-ц)…»

Більше того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «… договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року у справі №915/1300/19 задоволено позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами у розмірі 609 830 грн.

29 жовтня 2020 року ФОП ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на зазначене рішення. Апеляційна скарга залишалася судом без руху для сплати апелянтом судового збору, а відмова у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору була оскаржена до Верховного Суду, хоча не підлягала касаційному оскарженню. 07 квітня 2021 року Південно-західний апеляційний господарський суд повернув ОСОБА_1 його апеляційну скаргу.

Внаслідок зазначених вище дій ОСОБА_1 рішення Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року набрало законної сили тільки 07 квітня 2021 року.

Проте, протягом періоду вчинення дій, спрямованих на оскарження судового рішення, а саме 08 грудня 2020 року, ОСОБА_1 за договором дарування відчужив на користь ОСОБА_2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та побутовими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

Одночасно суд першої інстанції встановив, що не зважаючи на розірвання 16 травня 2016 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони фактично спільно проживають за однією адресою АДРЕСА_2 , ведуть спільне господарство та виховують спільну дитину - ОСОБА_1 , 2018 року народження.

Між тим, жодних дій, спрямованих на виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2021 року, відповідач ОСОБА_1 не вчинив.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при укладенні оспорюваного правочину від 08 грудня 2020 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, а дії ОСОБА_1 були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи члена сім`ї, з метою приховання цього майна від виконання рішення Господарського суду Миколаївської області про стягнення з нього грошових коштів.

Отже, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування недійсним є правильним.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Проте, оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати залишаються за його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Сафроновим Юрієм Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

--------------------------------------------------------------

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року

у зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії у відпустці