ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3844/21
провадження № 2/753/120/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Лавринчук А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 2.03.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №752/20763/18 про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 1.05.2018 року до 18.11.2019 року в розмірі 164 147,09 грн. 2.04.2020 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 та передано до Київської філії ДП «СЕТАМ» на реалізацію арештованого майна шляхом електронних торгів належну на праві приватної власності ОСОБА_6 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . 6.01.2021 року державним виконавцем Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про передачу майна позивачу (стягувачу) ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу за вказаним судовим рішенням. Того ж дня складено акт про передачу майна позивачу в рахунок погашення боргу. 12.01.2021 року на підставі зазначеного акту приватним нотаріусом Легким В.В. було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого в реєстрі за №39. Цим свідоцтвом посвідчено, що позивачу належить на праві приватної власності майно, що складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала відповідачу ОСОБА_6 . На підставі вказаного свідоцтва 12.01.2021 приватним нотаріусом Легким В.В. була здійснена державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену частину нерухомого майна. 13.01.2021 року відповідач був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак ОСОБА_6 добровільно залишати спірну квартиру відмовляється, чим перешкоджає позивачу вільно користуватись (проживати) та розпоряджатись власним майном.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.01.2022 року позов було задоволено, виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с.64-67).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2023 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.01.2022 року було скасоване, а розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні у підготовче судове засідання на 2.03.2023 року на 14-40 годин (т.1, а.с.115-116).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2024 року підготовче провадження було закрито, а справа була призначено до розгляду по суті (т.2, а.с.72-73).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що повністю підтримує зміст позову і будь-яких доповнень він не має.

Представник відповідача Падалко О.Ю. в судовому засіданні вимоги позову не визнала, пояснивши, що відповідач ОСОБА_6 вступив в спадщину і є спадкоємцем майна свого померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8 , а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності на день смерті. Свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальних органах він не отримував, оскільки позивач може звернути стягнення і на це майно і ОСОБА_6 може залишитись взагалі без будь-якого житла. На даний час у відповідача, який перебуває у лавах Збройний Сил України і захищає незалежність і територіальну цілісність України, іншого житла, окрім вказаного, немає. Європейська конвенція та стала судова практика забороняють позбавляти фізичну особу єдиного житла і виселяти його без надання іншого житлового приміщення, з урахуванням того, що він володіє і користується частиною спірної квартири, яка належала його батьку. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

3-ті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судові засідання не з`явились жодного разу, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином за місцем знаходження нерухомого майна, яке належить їм на праві власності, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у їх відсутність не звертались.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно ст.1 ЖК України відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло.

За змістом ст.129-І Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як регламентує ч.1-2, ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як закріплено ч.1, ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина 1, ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» наголошує, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Як встановлено судом, 2.03.2020 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №752/20763/18 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.05.2018 року до 18.11.2019 року в розмірі 164 147, 09 грн.

Як вбачається з тексту свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.02.2008 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної-часткової власності ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в рівних долях, тобто по 1/4 частині кожному (т.1, а.с.14; 155).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (т.1, а.с.81; 94; 149, зворот. бік).

2.04.2020 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на виконання виконавчого листа № 752/20763/18 відкрито виконавче провадження НОМЕР_3.

5.10.2020 року державним виконавцем Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві у ВП № НОМЕР_4 при примусовому виконанні виконавчого листа №752/20763/18 належне на праві приватної власності майно відповідача ОСОБА_6 , що складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , передано до Київської філії ДП «СЕТАМ» на реалізацію арештованого майна шляхом електронних торгів.

Згідно протоколу №517542 від 21.12.2020 року треті електронні торги з реалізації згаданого арештованого майна відповідача не відбулися.

Як вбачається з положень ч.9, ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» вищевказане майно відповідача ОСОБА_6 передано позивачу ОСОБА_5 за початковою ціною третіх електронних торгів, тобто за 163 660 грн.

6.01.2021 року державним виконавцем Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Стеценко Н.В. винесено постанову про передачу майна ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу (т.1, а.с.9).

Того ж дня, 6.01.2021 року. державним виконавцем Дарницького РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві Стеценко Н.В. складено акт про передачу майна позивачу ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу (т.1, а.с.10).

Судом також встановлено, що 1/4 частина спірного майна ОСОБА_6 не була іпотечним майном, і була реалізована державним виконавцем у межах виконавчого провадженняВП № НОМЕР_4.

12.01.2021 року на підставі вказаного акту про передачу майна позивачу ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого в реєстрі за №39 (т.1, а.с.11). Даним свідоцтвом посвідчено, що позивачу ОСОБА_5 належить на праві приватної власності нерухоме майно, що складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка раніше належала на праві власності ОСОБА_6 . На підставі даного свідоцтва 12.01.2021 року о 12:21:29 годин приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. була здійснена державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 на вищезазначену частину нерухомого майна, номер запису про право власності: 40082262 (т.1, а.с.12).

13.01.2021 року на підставі звернення позивача ОСОБА_5 відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_6 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.13).

Згідно даних витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб №56602750 від 14.01.2021 року у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , станом на 14.01.2021 року відповідач ОСОБА_6 зареєстрованим не значиться (т.1, а.с.13).

Окрім позивача ОСОБА_11 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.02.2008 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що було описано вище. Між відповідачем ОСОБА_6 та вказаними співвласниками спірної квартири, нотаріально посвідчений договір про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності укладено не було. Виділення часток майна співвласників в натурі також не здійснювався.

З липня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають окремо. З того часу і до сьогодні відповідач одноосібно проживає в спірній квартирі. Вищезгадані власники квартири, а також зареєстровані в ній особи - малолітні діти одного зі співвласників, належним майном не користуються. Позивач та відповідач не є членами сім`ї в розумінні положень ч.2, ст.3 СК України, та спільним побутом та бюджетом не пов`язані. Відповідач добровільно залишати квартиру АДРЕСА_1 відмовляється, чим перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись власним майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини першої і четвертої якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи обставини набуття ОСОБА_5 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» в рамках примусового виконання рішення суду в рахунок погашення боргу з ОСОБА_6 , тобто на законних підставах, вона не є такою особою, яка повинна надати відповідачу при його виселенні інше житлове приміщення у розумінні статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3.06.2020 року у справі № 196/476/13-ц провадження № 61-48206св18.

Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3.06.2021 року по цивільній справі №753/9679/21, (провадження №6/753/611/21) ОСОБА_6 було оголошено в розшук як боржника по судовому наказу, виданому 6.02.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця на користь ОСОБА_13 (т.1, а.с.43-45).

Станом на 17.01.2022 року ОСОБА_6 був розшуканий працівниками Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві, про що останні повідомили суддю Заставенко М.О. (т.1, а.с.49-52).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.05.2023 року позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_13 , Державного підприємства «Сетам», Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання прилюдних торгів недійсними залишено без розгляду (т.1, а.с.216-219). Ухвала набрала законної сили 21.06.2023 року (т.1, а.с.219).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2023 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання постанови про передачу майна стягувачу та акту про передачу майна стягувачу незаконними було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30.05.2024 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2023 року було залишено без змін (т.1, а.с.241-249).

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені доказами в розумінні ст.76-80 ЦПК України, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в повному обсязі.

За приписами ч.4, ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вказано у ч.1-3, ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина 1, ст.1297 ЦК України закріплює, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Ствердження представника відповідача про те, що вказана частина квартири є його єдиним житлом, а після смерті свого батька 31.03.2021 року ОСОБА_6 набув право на спадщину на 1/4 частини спірної квартири, яка належала його батьку на день смерті останнього, оскільки подав до нотаріального органу відповідну заяву, суд не може покласти в основу рішення, так як і на день подачі даного позову до суду, так і на день винесення даного рішення ОСОБА_6 немає правоустановчого документу, зареєстрованого у встановленому законом порядку, на право власності частини спірної квартири на своє ім`я, щоб давало відповідачу право на користування даним нерухомим майном.

Судові витрати відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч.1, ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч.2, ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Адвокатським Об`єднанням «Декань & Партнери» на підставі договору про надання правової допомоги № 2020/09-15 від 15.09.2020 року надалась правова допомога Позивачу. Гонорар адвоката складає 15 000 грн. З урахуванням зазначеного з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останньою витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

Керуючись ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.41; 47; 129-І Конституції України, ст.15, 16, 316-319, 321, 334; 383; 391, 526; 1296; 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18; 76-81, ч.4, ст.82; 133, 137, 141, 158, 206, 259, 263-265, 268-269 Цивільного процесуального кодексу України, ст.1; 9; 150 ЖК України, ст.1; 2; 61 Закону України «Про виконавче провадження», суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 000 грн. правничої допомоги, 908 грн. судового збору, а всього 15 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11.02.2025 року.

Суддя :