П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 753/8151/24

Провадження: № 22-ц/824/3838/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Котвицького В. Л.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради "Київтеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач своєчасно не сплачував кошти за надані позивачем послуги, у зв`язку з чим, станом на 01.03.2024 року, у нього утворився борг у загальному розмірі 75 178,67 грн, яку КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» просило суд стягнути в судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року позов КП органу Київради (Київської міської держаної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість в загальному розмірі 89 642,05 грн., яка складається з: заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у сумі 11 127,34 грн., заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у сумі 23 633,75 грн., заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 14 182,44 грн., заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у сумі 26 224,24 грн., заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у сумі 11 138,24 грн, заборгованості зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у сумі 124,28 грн., заборгованості зі сплати за абонентське обслуговування послуг за постачання гарячої води у сумі 140,76 грн., а також з витрат зі сплати судового збору у сумі 3028,00 грн. та витрат, понесених в зв`язку з отриманням інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у сумі 43,00 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення без його, ОСОБА_1 , участі, оскільки його не викликали в судове засідання, а тому від був позбавлений права подати відповідні письмові докази. Вказав, що ним 11.06.2024 року та 12.06.2024 року було сплачено на користь позивача кошти у загальному розмірі 89 402, 50 грн, що перевищує суму, заявлену позивачем до стягнення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У письмових запереченнях Суєтінова О.О. в інтересах КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заперечила проти апеляційної скарги та вказала, що про сплату відповідачем заборгованості позивачу стало відомо лише з апеляційної скарги. Вказані оплати враховані позивачем, у зв`язку з чим КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» видано довідку від 19.12.2024 № 40100 про відсутність заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, погашення заборгованості відбулось після подання позовної заяви до суду та після розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, відповідач не був позбавлений права звернутись до позивача з відповідною заявою з наданням квитанцій про оплату боргу про виконання зобов`язання, однак відповідач не скористався правом на врегулювання спору в позасудовому та судовому порядку. Докази, долучені скаржником до апеляційної скарги, подані з пропуском встановленого законом строку, а тому не можуть бути прийняті судом. За таких підстав просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Відтак з 01.05.2018 надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 (далі Правила).

Правовідносини з постачання теплової енергії та гарячої води між постачальною організацією та споживачем (фізичною особою) починаючи з 01.11.2021 року здійснюється на підставі Постанови КМУ від 11.12.2019 року №1182 «про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води» та Постанови №830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії від 21.08.2019 року.

28.03.2018 КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» № 34 (5085). Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами. Такі договори є договорами приєднання, а може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови.

11.10.2018 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) від № 602-18, укладеного між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 11 127,34 грн., за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 124,28 грн., за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 140,76грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості позивача вбачається, що станом на 01.03.2024 заборгованість відповідача за послуги з постачання центрального опалення та гарячої води становить 75 178,67 грн., а саме: за період з 01.05.2018 по 31.10.2021, заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 23 633,75 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 14 182,44 грн.; за період з 01.11.2021 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 26 224,24 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 11 138,24 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконує свої обов`язки належним чином, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, що є порушенням норм чинного законодавства України.Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, розрахунки розміру заборгованості, суд вважав, що відомості, які вони містять, відповідають дійсним обставинам справи, натомість відповідачем не надано доказів на спростування заявлених позовних вимог.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( ч. 4 ст. 12 ЦПК).

Згідно з ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Отже, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України свідчить про те, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подаватати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності. А саме такі правові висновки викладенні у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, а також постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22, постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інших.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Вказані роз`яснення та висновки щодо застосування процедури discovery та умови для прийняття нових доказів викладено Верховним Судом у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24).

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове без його участі, оскільки він, відповідач, в судове засідання не викликався та був позбавлений можливості подати відповідні письмові докази сплати заборгованості перед позивачем. Отже, на його думку, суд першої інстанції неправильно встановив обставини у справі щодо наявності у нього заборгованості перед позивачем.

Вирішуючи порушене скаржником питання, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, провадження у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості судом першої інстанції було відкрито 02 травня 2024 року, розгляд справи призначено проводити відповідно до правил Глави 10 Розділу ІІІ ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

В ухвалі про відкриття провадження судом також було роз`яснено право відповідача подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також право надіслати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову до суду з підтвердженням направлення позивачу, іншому відповідачу та третій особі у справі копії відзиву та доданих до нього документів не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті (т. 1 а.с. 191-192).

Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02 травня 2024 року разом з копією позову з додатками до нього було направлено судом на адресу відповідача: АДРЕСА_2 , 20 травня 2024 року (т. 1 а.с. 194).

Направлені судом документи відповідач отримав 10 червня 2024 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 195).

В апеляційній скарзі відповідач вказує про те, що ним 11 червня та 12 червня 2024 року було сплачено на рахунок позивача заборгованість, яка була предметом даного позову. На підтвердження вказаних обставин долучив до апеляційної скарги 5 квитанцій від 11 та 12 червня 2024 року про сплату на користь позивача 89 402,50 грн.

Отже, відповідач мав право подати відповідні докази виконання ним позовних вимог перед позивачем разом з відзивом на позов разом у строк до 25 червня 2024 року, однак таким правом не скористався.

Ураховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, проте, діючи на власний розсуд, не скористався наданими йому процесуальним законом правами на подання доказів та заперечень щодо заявлених позовних вимог, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Будь-яких інших обґрунтувань та доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, скаржником не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

При цьому, слід відмітити, що відповідач не позбавлений права надати докази виконання ним позовних вимог перед відповідачем на стадії виконання судового рішення, у разі звернення позивачем рішення суду першої інстанції до примусового виконання.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: В.А. Нежура

В.В. Соколова