Провадження № 2/643/184/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Коцюбинської М.С., представника позивача - адвоката Павлуненко К.Л., представника відповідача - Крупської К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом адвоката Павлуненко Катерини Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

1. Зміст позовних вимог

Адвокат Павлуненко К.Л. (представник позивача), яка діє в інтересах ОСОБА_1 (позивач), в остаточній редакції позовних вимог просить стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000000,00 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 13420,00 грн. (том 1, а.с. 1-7; а.с. 118-124; том 2, а.с. 44-47).

2. Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Позивач була потерпілою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення отримав травми син позивача ОСОБА_3 . Під час досудового розслідування відповідачем змінювалась підозра, яка пред`являлась ОСОБА_2 . Під час судового провадження у Вовчанському районному суді Харківської області, вказаний суд двічі повертав обвинувальний акт прокурору через невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України. В подальшому, після зміни підсудності кримінальної справи на Орджонікідзевський районний суд м. Харкова, обвинувальний акт, який вже тричі до того повертався та опрацьовувався, знову був повернутий прокурору. В ході судового провадження з боку Харківської обласної прокуратури (відповідач) відбувалось системне гальмування розслідування справи, яке полягало у переносах судових засідань з формальних підстав, початок розгляду справи по декілька разів, допиту тих самих свідків та ігнорування інформації, поданою стороною потерпілих. Внаслідок цього після спливу більше ніж 10 років з моменту вчинення злочину, кримінальне провадження закрито через закінчення строків давності, передбачених ст. 49 КК України. Таким чином, протягом 11 років відповідач, основною функцією якого є додержання законності, виявив себе абсолютно неспроможним захистити права позивача як потерпілої та забезпечити винесення судом вироку по тяжкому злочину, визначення винного та призначення йому відповідного покарання. Внаслідок вказаних дій та бездіяльність відповідача позивачу спричинені моральні страждання.

3. Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.11.2023 позовну заяву залишено без руху (том 1, а.с. 113).

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 10.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в даній справі; розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (том 1, а.с. 125).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.03.2024 клопотання представника позивача про проведення письмового опитування учасників справи як свідків задоволено частково. Зобов`язано керівника або за його дорученням іншу посадову особу Харківської обласної прокуратури надати до 29.03.2024 року у формі заяви свідка вичерпні відповіді на питання, зазначені представником позивача (том 2, а.с. 7-11).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (том 2, а.с. 76).

4. Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Представник відповідача надала відзив, згідно з яким просила відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову посилалась на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначила, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. У справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури Харківської області незаконний дій щодо позивача (том 1, а.с. 130-134).

Представник позивача подала відповідь на відзив, згідно з яким наполягала на законності та обґрунтованості позовних вимог. Зазначила, що враховуючи достатні факти надто тривалого розгляду справи, позивачем у 2021 році подано заяву до Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Заява прийнята та знаходиться на розгляді. Якщо ЄСПЛ було прийнято заяву та вказаний суд не відмовив в її прийнятті на початковій стадії, то вона вважається такою, що стосується порушень, на які поширюється дії Конвенції. Отже, прийняття заяви до ЄСПЛ означає факт визнання наявності порушення прав та інтересів потерпілого по справі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2023 було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 звільняється від кримінальної відповідальності, що означає безпосередньо відмову саме держави від застосування до особи, яка вчинила злочин, установлених законодавчих обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи. Таким чином, вказаною ухвалою фактично остаточно визначено, що потерпіла сторона ніколи не зможе отримати відшкодування. На переконання позивача, саме прокуратура допустила бездіяльність службових і посадових осіб при здійсненні своїх повноважень адже саме на слідчого та прокурора покладається обов`язок доведення вини підозрюваного, обвинуваченого. Натомість протягом більш ніж 10 років встановити повністю обставини справи та довести вину колишнього обвинуваченого прокуратурі, як державному обвинуваченню, не вдалось через те, що Харківська обласна прокуратура допускала бездіяльність та неналежне ставлення до своїх посадових обов`язків. Внаслідок цього склалась ситуація, коли мати померлого сина, яка має поважний вік, є пенсіонером, втратила і сина і можливість хоч якого гіпотетичного як морального, так і матеріального відшкодування, а держава в особі органу, до обов`язків якого належить забезпечення цього, визнає повну неможливість захисту цієї особи (том 1, а.с. 138- 140).

В подальшому представник відповідача подав письмові пояснення, згідно з якими заперечувала проти позову з підстав того, що рішенням ЄСПЛ у справі за заявою позивача вже стягнуто з держави на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000,00 євро. Зазначила, що вивченням вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що фактичні обставини справи, яка розглянута ЄСПЛ, та даної цивільної справи є ідентичними. Таким чином, позивач реалізувала своє право на відшкодування моральної шкоди (том 2, а.с. 116-119).

Представник позивача також подала додаткові пояснення, в яких зазначила, що згідно з рішенням ЄСПЛ позивачу присуджена виплата компенсації за недотримання державою в цілому системи слідства (якою для ЄСПЛ є і слідчі органи, і судові органи, і органи прокуратури). При цьому ЄСПЛ, приймаючи рішення, не піддавав аналізу конкретні дії «слідчих» органів, не аналізував, яким саме органом спричинено шкоду, та, головне який характер цієї шкоди та її розмір. Так, ЄСПЛ визначено загальний розмір компенсації у розмірі 6000,00 євро за те, що державою Україна не створено належну систему заходів щодо забезпечення дотримання прав людини з приводу належного проведення розслідування. При цьому, факт конкретних збитків та страждань особи не піддавався оцінці. У даній справі позивач визначає орган, який на її переконання спричинив їй моральну шкоду Харківська обласна прокуратура. Обґрунтовує обставини спричинення шкоди, доводить причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діями саме органів прокуратури, які виражені у бездіяльності (невиконання своїх прямих обов`язків, визначених законом). Таким чином, рішення ЄСПЛ, винесене на користь позивача, не є та не може бути тотожнім даному позову, а може лише додатково безумовно підтверджувати факт того, що порушення прав позивача в описаній ситуації відбулося, і це визнано навіть ЄСПЛ (том 2, а.с. 120-122).

У судовому засіданні 24.01.2025 представник позивача позовні вимоги та доводи, викладені в позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.01.2025 заперечувала проти позову з підстав, зазначених у відзиві та письмових поясненнях.

5. Позиція суду

5.1. Щодо спричинення моральної шкоди

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Згідно з витягом з кримінального провадження № 000259, 01.05.2012 близько 10-00 год. на автодорозі Харків-Вовчанськ в районі АЗС смт. Старий Салтів Харківської області мало місце зіткнення автомобіля Ауді-80, р/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 з автомобілем ДЕУ- Ланос, р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 з послідуючим зіткненням автомобіля Ауді-80, р/н НОМЕР_1 , з автомобілем КІА-Мохаве, р/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 . В результаті даної пригоди ОСОБА_3 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому хребця, ОСОБА_5 отримала середнього ступеню тілесні ушкодження у вигляді перелому ребра. (том 1, а.с. 17)

10.05.2012 ст. слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУМВСУ в Харківській області виніс постанову про порушення кримінальної справи за вказаним вище фактом (том 1, а.с. 99).

05.02.2013 ОСОБА_2 пред`явлено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, згідно з якою вказана особа, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушила вимоги п. 2.9. ПДР України, рухаючись зі швидкістю приблизно 120 км/год., та порушуючи вимоги п. 10.1 ПДР України, допустила зіткнення з декількома автомобілями, одним з яких керував ОСОБА_3 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження (том 1, а.с. 18-19).

25.06.2013 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення в новій редакції (том 1, а.с. 20-22).

11.09.2013 ОСОБА_2 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення (том 2, а.с. 62-65).

23.12.2013 відповідач надав ОСОБА_3 відповідь на скаргу від 17.12.2013 з питань досудового розслідування кримінального провадження (том 1, а.с. 25).

27.12.2013 Головне слідче управління МВС України надало ОСОБА_3 відповідь на скаргу з приводу неналежного розслідування обставин ДТП (том 1, а.с. 27).

09.01.2014 відповідач надав ОСОБА_3 відповідь на скаргу з питань досудового розслідування кримінального провадження (том 1, а.с. 28).

15.01.2014 Головне слідче управління МВС України надало ОСОБА_3 відповідь на скаргу з приводу неякісного розслідування обставин ДТП (том 1, а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 (а.с. 84).

28.05.2014 ОСОБА_2 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення (том 2, а.с. 66-69).

18.08.2014 представник позивача звернулась до відповідача із скаргою на дії прокурора в кримінальному провадженні за фактом ДТП (том 1, а.с. 31).

29.08.2014 відповідач надав представнику позивача відповідь на скаргу від 18.08.2014 з питань досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження (том 1, а.с. 32).

09.06.2015 відповідач надав позивачу відповідь на звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України (том 1, а.с. 41).

04.09.2015 відповідач надав позивачу відповідь на звернення, яке надійшло з Генеральної прокуратури України, з питань досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження (том 1, а.с. 42).

20.08.2015 Генеральна прокуратура України надала позивачу відповідь на звернення, яке надійшло з Національного антикорупційного бюро України, з питань дій окремих працівників прокуратури Харківської області, стану судового розгляду кримінального провадження та з інших питань (том 1, а.с. 43).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.11.2016, постановленою у справі № 617/1798/13, обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 повернуто прокурору в зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України (том 1, а.с. 62-64).

21.11.2016 прокурором прокуратури Харківської області подано апеляційну скаргу на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.11.2016 (том 1, а.с. 58-60).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.06.2017, постановленою в справі № 617/1798/13, обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 повернуто прокурору з підстав порушення вимог ст. 291 КПК України (том 1, а.с. 71-72).

23.06.2017 прокурором прокуратури Харківської області подано апеляційну скаргу на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 (том 1, а.с. 68-70).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.10.2017, постановленою у справі № 617/1798/13, апеляційна скарга прокурора залишена без задоволення, ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 залишена без змін (том 1, а.с. 73-75).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.02.2018, постановленою у справі № 617/1798/13, обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 повернутий прокурору через порушення вимог ст. 291 КПК України (том 1, а.с. 54).

12.04.2018 позивач звернулась до Генерального прокурора України з приводу неспроможності виконання відповідачем покладених на нього обов`язків та неможливості покарати особу, винну в ДТП (том 1, а.с. 44-46).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.08.2018, постановленій у справі № 617/1798/13, апеляційна скарга прокурора задоволена, ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 скасована, призначено новий розгляд у суді першої інстанції (том 1, а.с. 78-79).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.08.2018, постановленою у справі № 617/1798/13, призначене підготовче судове засідання у кримінальному провадженні (том 1, а.с. 77).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.02.2019, постановленій у справі № 617/1798/13, кримінальне провадження призначене до судового розгляду (том 1, а.с. 76).

26.02.2021 позивач звернулась до відповідача зі скаргою на дії посадових осіб Харківської обласної прокуратури, зазначаючи на неналежному здійсненні представництва держави з питань обвинувачення ОСОБА_2 , неодноразовій неявці прокурора в судові засідання (том 1, а.с. 48).

12.03.2021 відповідач надав позивачу відповідь на звернення від 26.02.2021 (том 1, а.с. 49).

26.02.2021 представник позивача звернулась з адвокатським запитом до відповідача з приводу неодноразової неявки представника відповідача в судові засідання в кримінальному провадженні за фактом ДТП (том 1, а.с. 50).

05.03.2021 відповідач надав представнику позивача відповідь на запит від 26.02.2021 (том 1, а.с. 52).

19.05.2021 позивач подала до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова запит щодо судових засідань у кримінальному провадженні, посилаючись на порушення її прав внаслідок тривалого розгляду справи (том 1, а.с. 224).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2023, постановленій у справі № 617/1798/13-к, задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної за ч. 2 ст. 286 КК України та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Закрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені 26.11.2012 до ЄРДР за № 0000259 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (том 1, а.с. 13-16).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23.11.2023, постановленою в справі № 617/1798/13-к, ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2023 щодо ОСОБА_2 змінено; судові витрати віднесено на рахунок держави; в іншій частині ухвалу залишено без змін (том 1, а.с. 141-142).

Судом досліджено хронологічну довідку руху кримінального провадження, в якій відображені слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні (том 2, а.с. 31-33).

З матеріалів справи також вбачається, що прокурор прокуратури Харківської області 4 рази подавав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова клопотання про перенесення судових засідань у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 на іншу дату (том 1, а.с. 221, 223, 224, 225).

Захисник обвинуваченого ОСОБА_2 4 рази подавав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова клопотання про перенесення судових засідань у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 на іншу дату (том 1, а.с. 221-223).

Як вбачається з наданих представником позивача документів, позивач, крім вказаних вище звернень, зверталась також до Президента України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, Антикорупційної служби України, Національного антикорупційного бюро, голови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із скаргами щодо досудового розслідування та судового провадження у кримінальній справі за фактом ДТП (том 1, а.с. 33-39; 47).

У заяві свідка, наданій представником відповідача на виконання ухвали суду від 14.03.2024, зазначена наступна інформація:

1) У вказаному кримінальному провадженні 25.06.2013 повідомлено про підозру ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України та у подальшому скеровано обвинувальний акт до суду. Після чого 2 (двічі) повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри;

- 11.09.2014 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у зв`язку із поверненням обвинувального акту прокурору, так як невірно зазначено місяць народження обвинуваченого, що і стало підставою для зміни підозри;

- 28.05.2013 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у зв`язку із поверненням обвинувального акту прокурору, так як, на думку суду, невірно визначено коло потерпілих у кримінальному провадженні і не зрозуміло, яку саме шкоду отримав потерпілий ОСОБА_4 .

2) У вказаному кримінальному провадженні складено 4 обвинувальні акти, які скеровувались до суду:

-усі обвинувальні акти складено на стадії досудового розслідування та їх кількість обумовлена винесенням судами ухвал про повернення обвинувального акту прокурору з різних підстав:

- 01.07.2013 складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області;

- 13.09.2013 складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області (змінено паспортні дані обвинуваченого, про що зазначалось вище);

- 29.05.2014 складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області (додано відомості щодо шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_4 , виконано вимоги ст. 290 КПК України щодо надання доступу потерпілим/цивільному відповідачеві до матеріалів досудового розслідування, виправленні помилки в реєстрі матеріалів досудового розслідування, додано оригінали позовних скарг з додатками);

- 15.11.2017 складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова (зазначено відомості щодо матері загиблого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 ) (том 2, а.с. 21-23).

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину (постанова Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 757/62500/16-ц).

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування злочину, де заявник є потерпілим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, постанови Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 201/7621/17, від 13.09.2023 у справі № 757/62500/16-ц).

Спричинення моральних страждань у зв`язку з тривалістю кримінального провадження може бути обумовлено тим, що особа була змушена відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними заявами й клопотаннями, що не входило до її звичайної діяльності (постанова Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 757/62500/16-ц).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови (постанова Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 201/7621/17).

Загальні принципи щодо ефективності розслідування у розумінні статті 2 Конвенції наведені в рішенні у справі «Мустафа Тунч і Фечіре Тунч проти Туреччини» [ВП] () [GC], заява № 24014/05, пункти 169-182, від 14 квітня 2015 року). Зокрема, після виникнення зобов`язання провести розслідування дотримання процесуальних вимог за статтею 2 Конвенції оцінюється на підставі декількох основних критеріїв: належність слідчих дій, оперативність розслідування, залучення членів родини померлого та незалежність розслідування. Ці елементи є взаємопов`язаними і кожен з них окремо не може бути самоціллю (там само, пункт 225) (рішення ЄСПЛ від 14.10.2021 у справі «Азовцева проти України» (Заява № 64932/12)).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вказує на те, що стягнення коштів проводиться не з Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц).

На необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаній вище постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц, наголошено в постанові Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 591/5911/17.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Висновки суду

ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно наголошує на обов`язку держави забезпечити ефективне розслідування кримінальних правопорушень. Одним із критеріїв (елементів) ефективності розслідування кримінальних правопорушень є його оперативність, тобто дотримання розумних строків.

Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом сформовано сталу практику, згідно з якою підставою для відшкодування моральної шкоди може бути неефективність кримінального провадження, в тому числі його надмірна тривалість. При цьому спричинення моральних страждань може бути обумовлено тим, що потерпіла особа була змушена відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними заявами й клопотаннями, що не входило до її звичайної діяльності.

Судом встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_3 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження під час ДТП за участю ОСОБА_2 , яке мало місце 01.05.2012. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер.

У кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого постраждав син позивача, остання була визнана потерпілою та цивільним позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 4 рази звертався до компетентних органів із скаргами з приводу неефективності досудового розслідування. Позивач та її представники подали понад 10 звернень з приводу неефективності та надмірної тривалості кримінального провадження.

ОСОБА_2 4 рази, в різній редакції, повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

В період з 01.07.2013 по 15.11.2017 було складено 4 редакції обвинувального акту, оскільки обвинувальний акт тричі повертався стороні обвинувачення через виявлені в ньому недоліки.

Загальна тривалість кримінального провадження становила понад 10 років, внаслідок чого 16.05.2023 воно було закрито у зв`язку із закінченням строків давності.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральних (душевних) страждань у зв`язку з невиконанням державою, в особі компетентних органів, свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування кримінального правопорушення, внаслідок якого постраждав син позивача.

5.2. Щодо відшкодування моральної шкоди

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

10.10.2024 Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення у справі «Михайлик та інші проти України». У вказаному рішенні ЄСПЛ об`єднав заяви низки осіб та досліджував обставини з точки зору зобов`язання держави провести ефективні розслідування відповідно до процесуального аспекту у межах ст. 2 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що розслідування характеризувалось різним недоліками, які підірвали здатність слідчих органів встановлювати обставини, пов`язані із смертю найближчих родичів заявників, або нещасні випадки, які загрожували життю заявників або їх найближчих родичів, і хто несе за це відповідальність.

В контексті заяви ОСОБА_1 , яка є позивачем в даній цивільній справі, ЄСПЛ зазначив, що 01.05.2012 син заявниці отримав важкі травми в дорожньо-транспортній пригоді, в результаті чого він став інвалідом другого ступеня. 10.05.2012 у зв`язку з інцидентом порушено кримінальну справу. 05.02.2013 водієві одного з транспортних засобів, які брали участь у ДТП, було вручене повідомлення про підозру у порушенні правил дорожнього руху при керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 13.09.2013 Ч. було пред`явлено офіційне обвинувачення, i обвинувальний акт був направлений до суду першої інстанції. 23.01.2014 син заявниці помер, імовірно, через травми, отримані в результаті нещасного випадку. У наступні роки обвинувальний акт неодноразово повертався прокурору, оскільки суд першої інстанції вказував на численні процесуальні недоліки, наприклад: 28.11.2013 суд встановив, що обвинувальний акт не містив чіткого висновку про ступінь тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, та була відсутня інформація про те, що сторони вивчили матеріали справи; 17.11.2016 суд дійшов що прокурор не зміг надати чіткого опису подій у справі та порушив процедуру розгляду справи, розголошення документів суду, яке могло вплинути на справедливість судового розгляду; 19.06.2017 суд встановив, що прокурор не надав належним чином інформацію про потерпілого та його представника (заявника). Тим часом, 31.03.2015 суд першої інстанції призначив додаткову судово-медичну експертизу. B результаті суд першої інстанції приступив до розгляду справи тільки в жовтні 2018 року. Згодом справу також було розглянуто повторно у зв`язку з відведенням суддів і закінченням терміну їх повноважень. Зрештою, 16.05.2023 суд першої інстанції припинив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строку давності та звільнив Ч. від кримінальної відповідальності. Апеляційний суд залишив це рішення в силі, змінивши лише частину, що стосується судових витрат.

У зв`язку з наведеним ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 6000,00 Євро (том 2, а.с. 96-112).

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конвенції, високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення ЄСПЛ є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 41 Конвенції якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або Протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

Згідно з ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові від 11.12.2024 у справі № 461/5877/22 Верховний Суд зазначив, що чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав (висновки в постановах Верховного Суду від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 18 серпня 2023 року в справі № 686/10621/22, від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22, від 22 листопада 2022 року в справі № 686/28957/21-ц, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21).

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 638/6944/16-ц).

Висновки суду

Проаналізувавши предмет і підставу позовних вимог та надані суду докази, а також зміст заяви ОСОБА_1 , поданої до ЄСПЛ (том 1, а.с. 145-151), та рішення ЄСПЛ від 10.10.2024, суд дійшов висновку, що в даній справі та у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, позивач посилалась фактично на одні і ті самі обставини.

Так, як в даній справі, так і у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, позивач зазначала на неефективності розслідування кримінального провадження та його надмірній тривалості, наслідком чого стало закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності.

Як і у даній справі, так і у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, встановлені одні і ті самі обставини, які стосуються часу виникнення ДТП, дати внесення відомостей до ЄРДР, конкретних дат пред`явлення підозри, повернення обвинувального акту прокурору, закриття кримінального провадження.

І в даній справі, і у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, відповідальність за неефективне розслідування кримінального провадження покладається на державу.

Оцінюючи в сукупності аргументи представників сторін, у тому числі щодо предмета та підстав позову, надані ними докази, суд приходить до висновку, що і у даній справі, і у справі, яка розглянута ЄСПЛ, вирішується питання про відповідальність держави за фактично одні і ті самі порушення.

Рішенням ЄСПЛ від 10.10.2024 встановлено відповідальність держави за вказані порушення та в якості відшкодування моральної шкоди стягнуто з держави на користь позивача грошові кошти в розмірі 6000,00 євро. Вказаний розмір моральної шкоди презюмується як справедливий з огляду на ст. 41 Конвенції, якою передбачено сплату справедливої сатисфакції, та положення законодавства України, згідно з якими Конвенція та практика ЄСПЛ є джерелом права, тобто частиною національного законодавства України.

Стягнення з держави на користь позивача відшкодування моральної шкоди в даній справі призведе до подвійного притягнення держави до відповідальності за одне і те саме порушення. Між тим, за загальним правилом, встановленим ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово. На неможливості подвійного відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав наголошує і Верховний Суд, практика якого з вказаних питань є сталою та послідовною. Крім того, стягнення з держави моральної шкоди в межах розгляду даної справи буде суперечити загальним засадам цивільного законодавства, зокрема справедливості та розумності.

Ураховуючи наведене, суд відмовляє в позовних вимогах про відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд не може погодитись з аргументами представника позивача відносно того, що ЄСПЛ не аналізував, яким саме органом держави спричинено шкоду, та у даній справі позивач визначає в якості органу, який спричинив їй моральну шкоду, Харківську обласну прокуратуру, з огляду на таке.

Незалежно від визначення того чи іншого органу держави в якості відповідача в даній категорії справ, відповідальність за завдану моральну шкоду покладається саме на державу і саме з держави стягуються грошові кошти в якості відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суб`єктний склад відповідачів у даній категорії справи не впливає на особу, за рахунок якої відшкодовується моральна шкода (держава).

Також суд не може погодитись з аргументами представника позивача відносно того, що ЄСПЛ не досліджував характер та розмір моральної шкоди і страждань позивача, з огляду та таке.

Згідно з чинним законодавством України та сталою судовою практикою, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд насамперед зобов`язаний керуватись принципом справедливості адже саме справедливість визначена законодавцем в якості фундаменту, на якому базується всі цивільне судочинство. Про це свідчить і та обставина, що завдання справедливого розгляду і вирішення цивільних справ превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

ЄСПЛ, присуджуючи компенсацію, також керується принципом справедливості - надає справедливу сатисфакцію (ст. 41 Конвенції).

Таким чином, і суд при розгляді даної справи, і ЄСПЛ під час вирішення справи за заявою ОСОБА_1 повинні визначити справедливий розмір відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи наведене, у суду відсутні підстави для висновку, що під час розгляду даної справи суд повинен керуватись іншими критеріями, ніж ті, якими керувався ЄСПЛ під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу.

З наведених вище підстав суд відхиляє аргументи відповідача, на які вона посилалась в обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди в межах розгляду даної справи.

Судом досліджувалось питання щодо наявності передумов для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, згідно з яким суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Суд дійшов висновку, що термін суд у вказаній нормі використовується в розумінні національного органу влади, який входить до системи судоустрою України та розглядає справи на підставі процесуального законодавства України. Крім того, суд враховує, що термін «спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав» не може застосовуватись до справ, які розглядаються ЄСПЛ, оскільки останній не розглядає справи в порядку позовного провадження, а оцінює дотримання державою конвенційних прав та свобод.

За таких обставин суд розглядає справу за позовом ОСОБА_1 по суті, за наслідками розгляду справи констатує факт порушення прав позивача внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження та спричинення їй у зв`язку з цим душевних страждань та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню державою, проте відмовляє у вказаному відшкодуванні через наявність рішення ЄСПЛ, згідно з яким моральну шкоду вже відшкодовано (присуджено її стягнення з держави).

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову адвоката Павлуненко Катерини Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Харківської обласної прокуратури (м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, ) про відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 07.02.2025.

Суддя Д.А. Крівцов