Справа № 304/1346/24 Провадження № 2/304/141/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Ганька І. І.,

за участі секретаря судового засідання Галас Т.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/1346/24 за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Безуханич Анастасії Василівни до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну частку (пай),

У С Т А Н О В И В:

адвокат Безуханич А.В. в інтересах ОСОБА_1 в електронній формі через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати за таким право власності на земельну частку (пай), відповідно до сертифіката на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033195 розміром 2,1 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Перечинської міської ради Закарпатської області. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до розпорядження голови Перечинської районної державної адміністрації № 147 від 15 травня 2003 року ОСОБА_1 отримав земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність, для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до договору оренди земельної частки (паю) від 14 березня 2000 року ОСОБА_1 належить земельна частка (пай) на підставі сертифіката на право на земельну ділянку (пай) серії ЗК № 0033195, видавник Райдержадміністрація 12 VI 1997 рік. 03 травня 2023 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області із заявою щодо видачі дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай). 10 травня 2024 року ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області надало відповідь, у якій повідомило, що за нормою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), свідоцтво про право на спадщину, посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додаються сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай). Порядок видачі сертифікатів на земельну частку (пай) регулювався Порядком виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів» від 01 листопада 2000 року № 1619. Згідно з пунктом 5 даного Порядку передбачалося, що державні органи земельних ресурсів можуть виконувати та надавати на платній основі такі види земельно-кадастрових робіт і послуг як, зокрема, підготовку сертифікатів на право на земельну частку (пай). Розмір плати земельно-кадастрових робіт та послуг визначався спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України від 15 червня 2001 року № 97/298/124, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року № 579/5770 та становив 17 грн. На сьогодні вищезазначені постанова та наказ втратили чинність на законодавчому рівні. Зазначає, що у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-УІ від 07 липня 2011 року зі змінами і доповненнями станом на 14 травня 2013 року, який передбачає скасування з 2013 року державних актів на право власності на земельні ділянки, з 01 січня 2013 року видача дублікатів державних актів на право власності на земельні ділянки та сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) неможлива. Оскільки позивач втратив оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) і законодавчо відсутня інша можливість зареєструвати речове право на належну земельну частку (пай), тому просить позов задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 травня 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І.

Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 03 червня 2024 року прийнято подану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Безуханич Анастасії Василівни до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання права власності, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.

У підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Безуханич А.В. не з`явилися, однак остання в електронній формі через систему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як відповідача у підготовче судове засідання також не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та не заперечила проти задоволення позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Суд встановив, що Розпорядженням голови Перечинської районної державної адміністрації від 15 травня 2003 року № 147 «Про передачу в приватну власність та виділення земельних часток (паїв) в натурі взамін сертифікатів на території Перечинської селищної ради», зокрема, затверджено проекти поділу земель колективної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Земледар» на території Перечинської селищної ради; виділено власникам земельних сертифікатів земельні ділянки в натурі відповідно до Схеми поділу земель колективної власності, та вирішено видати державні акти на право приватної власності на землю згідно додатку. У Списку громадян Перечинської селищної ради, яким передаються земельні ділянки в приватну власність для ведення особистого селянського господарства, значаться, серед інших, ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 (зворот а. с. 9, а. с. 10).

З Договору оренди земельної частки (паю) від 14 березня 2000 року вбачається, що такий укладено між власником земельної частки (паю) ОСОБА_1 , мешканцем АДРЕСА_1 , сертифікат на право «серії ЗК 0033195 Райдержадміністрація 12.VI.1997 р.», який іменується «Орендодавець», з одного боку, і ТОВ «Земледар» ОСОБА_2 , з другого боку, що іменується «Орендар», за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду земельну частку (пай) розміром 2,1 умовних кадастрових гектарів, вартістю 3 022 грн, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом, строком на 5 років з 14 березня 2000 року по 14 березня 2005 року (а. с. 6).

Поряд з цим, звертаючись до суду з даним позовом адвокат стверджує, що позивач ОСОБА_1 втратив оригінал сертифікату на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033195, розміром 2,1 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Перечинської міської ради Закарпатської області.

Так, з повідомлення Ужгородської районної військової адміністрації Закарпатської області від 30 травня 2023 року № 04-12/Г-251 вбачається, зокрема, що видача дублікатів сертифікатів на земельну частку (пай) регулювалась Порядком виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2000 року № 1619, згідно якого передбачалось, що державні органи земельних ресурсів можуть виконувати та надавати на платній основі такі види земельно-кадастрових робіт і послуг, як, зокрема, і підготовка дублікатів сертифікатів на право на земельну частку (пай). Одночасно повідомлено, що з дня набрання чинності 01 січня 2019 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» повноваження районної державної адміністрації щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) виключені. Оскільки Головне управління Держгеокадастру в Закарппатській області є створювачем і розпорядником запитуваної у пунктах 1, 2, 3, 4 інформації рекомендовано звернутись до них за адресою: площа Народна, 4, місто Ужгород (а. с. 7-8).

Згідно повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 10 травня 2023 року № Г-75/0-148/6-23, за нормою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), свідоцтво про право на спадщину, посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додаються сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай). Порядок видачі сертифікатів на земельну частку (пай) регулювався Порядком виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів» від 01 листопада 2000 року № 1619. Згідно пункту 5 даного Порядку передбачалось, що державні органи земельних ресурсів можуть виконувати та надавати на платній основі такі види земельно-кадастрових робіт і послуг, зокрема, підготовку сертифікатів на право на земельну частку (пай). Розмір оплати земельно-кадастрових робіт та послуг визначався спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України від 15 червня 2001 року № 97/298/124, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року № 579/5770 та становив 17 грн. На сьогодні вищезазначені постанова та наказ втратили чинність на законодавчому рівні. Відтак, станом на даний час діє постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання надання адміністративних послуг органів влади через центри надання адміністративних послуг» від 16 травня 2014 року № 523-р, відповідно до якої видача сертифікатів на право на земельну частку (пай) чи їх дублікатів не передбачена.

Згідно зі статтями 22, 23 Земельного кодексу України (далі ЗК України) 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

З 01 січня 2019 року набув чинності Закон України від 10 липня 2018 року № 2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил користування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в України», згідно з яким землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад.

Згідно з пунктом 21 Перехідних положень ЗК України (який є чинним з 01 січня 2019 року), з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Тобто, вказаним законом оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01 січня 2019 року є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради).

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 530/467/19, від 06 червня 2023 року у справі № 371/153/22.

Відповідно до частин першої та другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 зазначеного Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 192/1822/21 (провадження № 61-5386св23), від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц (провадження № 61-1543св20), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19 (провадження № 61-18113св19), від 22 жовтня 2020 року у справі №149/2978/18 (провадження № 61-4932св19), від 16 грудня 2020 року у справі №637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19), від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19 (провадження №61-13243св20).

За таких обставин паюванням земель є визначення розміру земельної частки (паю) виключно у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Разом із тим, питання приватизації земель урегульовано, зокрема, статтями 25, 116, 118, 119, 121, 122 ЗК України, які регулюють правовідносини передачі у приватну власність земельних ділянок з державної або комунальної власності.

Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Суд звертає увагу на те, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) або сертифікат було втрачено.

У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зазначені норма національного законодавства кореспондується із нормами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки сертифікат на право земельну частку (пай) позивачем ОСОБА_1 було втрачено, то він не має можливості документально посвідчити своє право на земельну частку (пай) та одержати належну йому земельну частку(пай) в натурі (на місцевості), так як закон не передбачає видачу дубліката сертифіката втраченого документа, та беручи до уваги положення частини 2 статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», згідно з якими рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), а також з огляду на норми ст. 328, 392 ЦК України, суд прийшов до переконання про обрання позивачем вірного способу захисту, оскільки саме у такий спосіб буде реалізовано відновлення в повному обсязі порушених прав позивача, як власника земельної частки (паю), задля ефективного вирішення питання виділення йому земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім цього, відповідно до Квитанції № МХА4-ЕВОС-РК26-ВКН9 від 29 травня 2024 року позивачем сплачено 1 211,20 грн судового збору (а. с. 5).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, ОСОБА_1 з державного бюджету слід повернути 605,60 грн (1 211,20 грн х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з Перечинської міської ради Закарпатської області, що відповідає положенням ст. 141, 142 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. 14, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 22, 23 ЗК України в редакції 1990 року, ст. 78, 81 та п. 21 Перехідних положень ЗК України, ст. 321, 328, 392 ЦК України, ст. 12, 13, 76-83, 141, 142, 200 ч. 3, 206 ч. 4, 258-259, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

позов представника ОСОБА_1 адвоката Безуханич Анастасії Василівни до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну частку (пай) задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай), відповідно до сертифіката на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033195, розміром 2,1 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Перечинської міської ради Закарпатської області.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп, сплачений згідно Квитанції № МХА4-ЕВОС-РК26-ВКН9 від 29 травня 2024 року.

Стягнути з Перечинської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Безуханич Анастасія Василівна, РНОКПП: НОМЕР_2 ; місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Фединця, 23, офіс 9.

Відповідач: Перечинська міська рада Закарпатської області, ; місцезнаходження: 89200, Закарпатська область, Ужгородський район, м. Перечин, пл. Народна, 16.

Головуючий: Ганько І. І.