Справа № 464/6901/24
пр.№ 2/464/401/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді - БЕСПАЛЬОК О.А.,

з участю секретаря судових засідань БРИНОШ А.Я.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 24 червня 2022 року в розмірі 623943 грн. 60 коп., 187749 грн. 44 коп. відсотків за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ, 29943 грн. 63 коп. 3% річних та судових витрат.

В обгрунтування позову покликається на те, що 24 червня 2022 року між нею та відповідачами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б., відповідно до умов якого надала ОСОБА_7 грошову позику в розмірі 442172 грн. 25 коп., що еквівалентно 15117 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 24 червня 2022 року. Сторони домовились, що позика надається без сплати процентів за користування такою. Пунктом 2 договору передбачено повернення коштів готівкою або у безготівковому порядку в гривнях, що буде еквівалентно 15117 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на день повернення позики, однак в строк до 15 грудня 2022 року. Пунктом 7 договору визначили, що якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, то зобов`язується сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з встановленим індексом інфляції за весь час прострочення. Відповідно до п.11 договору отримання в позику грошей за договором вчинялось за письмової згоди дружини позичальника ОСОБА_8 , викладеної у формі заяви, засвідченої приватним нотаріусом та зберігається у справах нотаріуса. Однак, станом на 15 грудня 2022 року позичальник не повернув позикодавцю суму боргу за договором позики від 24 червня 2022 року. 13 вересня 2024 року звернувся до приватного нотаріуса ЛМНО Стоцка Т.Л. для направлення на адресу проживання та реєстрації ОСОБА_7 письмового нагадування позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане із зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат», розмір якої становить 623943 грн. 60 коп., що еквівалентно 15117 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ станом на 13 вересня 2024 року та надано строк три календарних дні для сплати заборгованості з моменту отримання даної заяви. Нагадування отримано ОСОБА_7 18 вересня 2024 року, що пітверджується свідоцтвом від 01 жовтня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом ЛМНО Стоцком Т.Л. та зареєстровано в реєстрі за №2404. Однак відповідач протягом 3 календарних днів заборгованість за договором позики не сплатив. Просила стягнути 623943 грн.60 коп. заборгованості за договором. Окрім того, оскільки договором позики розмір процентів не встановлений, тому такий має встановлюватись на рівні облікової ставки НБУ. Станом на день виникнення заборгованості 16 грудня 2022 року ОСОБА_7 мав би повернути грошові кошти у гривні, що еквівалентно 15117 доларів США згідно офіційного курсу НБУ та становить 552828 грн. 69 коп., тому з даної суми обрахувала проценти на рівні облікової ставки НБУ, просить стягнути 187749 грн. 44 коп. відсотків за користування позикою за період з 16 грудня 2022 року по 04 жовтня 2024 року. Також просить стягнути 3% річних, що складає 29943 грн. 63 коп. Вважає, що позика ОСОБА_7 отримана в інтересах сім`ї, тому заборгованість підлягає до солідарного стягнення з обох відповідачів, оскільки на момент укладення договору відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. Просить позов задоволити.

В ході розгляду справи представник позивачки ОСОБА_6 ОСОБА_9 усно в судовому засіданні уточнила позов, зменшивши позовні вимоги, просила розглядати вимогу лише про стягнення основного боргу, тобто стягнути 623943 грн. 60 коп. за договором позики, вимоги про стягнення відсотків та 3% річних не розглядати.

Позивачка ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явились, хоча неодноразово повідомлялись про таке належно та вчасно, про причини неявки суд не повідомили, однак ОСОБА_6 та ОСОБА_8 скористались правом на представництво своїх інтересів в суді через своїх представників.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 09 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено таку до підготовчого судового засідання на 31 жовтня 2024 року.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 28 листопада 2024 року.

28 листопада 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву до 17 грудня 2024 року, у зв`язку з заявленим клопотанням відповідачки ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи.

28 листопада 2024 року у судовому засіданні продовжено перерву до 26 грудня 2024 року, у зв`язку з заявленим клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи.

26 грудня 2024 року у судовому засіданні продовжено перерву до 04 лютого 2025 року, у зв`язку з витребуванням у нотаріуса копії посвідчених договорів та інших документів.

04 лютого 2025 року судовий розгляд не відбувся, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці (іспит у ВККС), продовжено перерву до 11 лютого 2025 року.

Заслухавши представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом вказаної норми, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

24 червня 2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б., відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_7 прийняв позику у сумі 442172 грн. 25 коп., що еквівалентно 15117 доларів США за курсом НБУ на момент укладення договору та передання коштів. Сторони домовились, що позика надається без сплати процентів за користування грошима. Позичальник зобов`язався повернути кошти готівкою або у безготівковому порядку позику в гривнях, що буде еквівалентною 15117 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на день повернення позики, в строк до 15 грудня 2022 року (а.с.12).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

У відповідності до положень ст.ст.526,530,598,599 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

01 жовтня 2024 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу видав свідоцтво, яким посвідчив, що 13 вересня 2024 року заяву ОСОБА_6 ним передано ОСОБА_7 , яка містила відомості щодо повернення останнім суми позики, яка становить 623943 грн. 60 коп., що еквівалентно 15117 доларам США, згідно офіційного курсу НБУ станом на 13 вересня 2024 року не пізніше трьох календарних днів з моменту її отримання, відповідно до укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договору позики, який був посвідчений 24 червня 2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. за реєстровим №1926. Заява була передана шляхом відправлення через поштове відділення рекомендованим листом з описом вкладення до цінного листа зі зворотнім повідомленням про вручення та отримана 18 вересня 2024 року (а.с.13).

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

З системного аналізу норм ст.ст.1046,1047 ЦК України вбачається, що договір позики є реальним, факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами (платіжними дорученнями, виписками з банку, тощо), тобто письмовими доказами.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі №640/3493/17.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в позивачки оригіналу договору позики є належними доказами.

Представником відповідачки ОСОБА_10 не спростовано факту отримання відповідачем ОСОБА_7 грошових коштів, а також їх повернення та виконання договору в частині повернення коштів.

Крім того, представник відповідачки ОСОБА_8 ОСОБА_10 просив у задоволенні позову відмовити, оскільки по даних правовідносинах вже приймалось рішення суду, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики від 24 червня 2024 року відмовлено. Підставою для відмови у позові послужило те, що позивачкою ОСОБА_6 п.п.3 п.4 Договору виконано не було, оскільки до суду нею не було подано будь яких доказів на підтвердження направлення позичальнику письмового нагадування (у вигляді заяви) про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, із зазначеннм строку платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат», як того вимагає укладений сторонами договір позики, що свідчить про невиконання умов договору позикодавцем, а у сукупності дало суду підстави для відмови у задоволені позову. Рішення сторонами не оскаржувалось. Судом не вирішувалось питання підставності позову, відмовлено у його задоволенні через невиконання позикодавцем умов договору, передбачених п.п.3 п.4, тобто, не скеровувалась вимога про повернення боргу до відповідача.

Після виконання вимог п.п.3 п.4 Договору позивачкою, а саме звернення до нотаріуса з заявою про скерування вимоги до відповідача про повернення коштів та видачі свідоцтва про таке направлення, остання звернулась до суду з позовом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині повернення основної суми заборгованості за договором позики від 24 червня 2022 року.

Щодо солідарного стягнення коштів за борговим документом з обох відповідачів, судом враховано наступне.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 27 грудня 2007 року зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У сімейному законодавстві діє принцип спільного майна подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВС від 11 квітня 2019 року, викладена у справі №339/116/16-ц.)

Відповідачкою ОСОБА_8 та її представником не спростовано того, що отримані грошові кошти були витрачені не в інтересах сім`ї, не надано та не підтверджено це відповідними доказами, хоча тягар доказування лежить на стороні відповідача.

Частиною 4 стаття 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У Постанові ВС від 07 жовтня 2020 року у справі №752/7501/18, суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1)договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2)майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в Постанові ВС від 24 травня 2022 року у справі №333/911/20.

У постанові ВС від 19 травня 2022 року у справі №203/284/17, висвітлено правову позицію, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, вони повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними (постанова ВС від 12 травня 2022 року у справі №727/11406/17).

У Постанові ВС від 14 червня 2022 року у справі №2011/13610/12 зазначено, що оскільки використано кредит в інтересах сім`ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 02 червня 2022 року у справі №640/1846/19.

Підсумовуючи вищенаведене суд приходить до висновку, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Оскільки договір позики укладено ОСОБА_7 у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 05 вересня 2014 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2360, зокрема, останньою надавалась письмова згода на укладення вказаного договору, яка наявна в матеріалах справи та викладена у заяві, посвідченій приватним нотаріусом, договір позики від 24 червня 2022 року вважається таким, що укладений в інтересах сім`ї, права і обов`язки за цим договором виникли у обох із подружжя, боргові зобов`язання підтверджуються наявністю оригіналу договору у позивачки та іншими доказами, що містяться у справі, тому заборгованість підлягає до солідарного стягнення з обох боржників відповідачів у справі.

Тому підставною є вимога про солідарне стягнення з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь позивачки заборгованості за договором позики від 24 червня 2022 року у сумі 623943 грн. 60 коп. і така підлягає до задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_10 подав клопотання про визнання доказів неприпустимими, мотивуючи тим, що 26 грудня 2024 року суд з власної ініціативи витребував у приватного нотаріуса Юзви Н.Б. згоду дружини ОСОБА_8 на укладення договору позики, вважає, що такий одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки саме на сторін покладено обов`язок доводити обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а не суд. Зазначає, що суд не є учасником у справі та не може з власної ініціативи витребувати докази, а відповідним клопотанням позивач не зверталась.

Суд не погоджується з даними твердженнями представника відповідачки ОСОБА_8 щодо визнання доказів, витребуваних у нотаріуса Юзви Н.Б. недопустимими, як і долученими в ході розгляду справи клопотанням представника позивачки заяви та копії рекомендованого повідомлення, що посвідчувалась та надсилалось нотаріусом Стоцком Т.Л.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В ході розгляду справи саме представником відповідача Шубаком М.І. заперечувався позов в частині позовних вимог до ОСОБА_8 , зокрема, що остання надавала згоду на посвідчення договору позики як дружина. Однак ухвалою про відкриття провадження від 09 жовтня 2024 року судом визначено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка ОСОБА_8 не скористалась своїм правом на подання відзиву на позов.

Судом при витребуванні доказів від нотаріусів враховано вимоги ч.7 ст.81 ЦПК України і витребувано у таких лише документи, що послужили підставою для посвідчення договору позики, видання свідоцтва, що й заперечувалось самим представником відповідача під час судового розгляду. Відповідачка ОСОБА_8 не скористалась правом на подання відзиву, висловлення відношення до позову, ні вона, ні її представник участь у підготовчому судовому засіданні не приймали, хоча про усі судові засідання відповідачі повідомлялись належно та вчасно, а заперечили позов і просили у його задоволенні відмовити в ході розгляду справи, поставивши під сумнів надання згоди дружиною на посвідчення договору позики. Підставою для задоволення позову слугував укладений договір позики від 24 червня 2022 року, який поданий стороною на підтвердження позовних вимог, як і надане свідоцтво, як кінцеві документи на підтвердження даних правовідносин та виконання умов договору.

Враховуючи вищенаведене, підстав для визнання доказів недопустимими у суду немає, поведінка відповідачки ОСОБА_8 та її представника судом розцінюється як недобросовісне здійснення своїх процесуальних прав та виконання обов`язків щодо доказів.

Відносно заперечень представника ОСОБА_10 висловлених у письмовому виступі у судових дебатах, судом надано вище обґрунтування солідарності відповідальності одного з подружжя за борговим зобов`язанням. Відсутність підпису на договорі позики ОСОБА_8 не може свідчити про те, що така не була поінформована про укладення договору позики і не давала своєї згоди на взяття боргового зобов`язання, такі твердження спростовуються її письмовою згодою, наданою 24 червня 2022 року та нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Юзвою Н.Б., що міститься в матеріалах справи.

Щодо заперечень на вимоги про стягнення відсотків та 3% річних, суд до уваги не приймає, оскільки представник позивача зменшила позовні вимоги та просила стягнути лише основну суму заборгованості.

Заперечення представником позивача позову з підстави невиконання умов договору про повідомлення позичальника про надіслання письмового нагадування позичальнику спростовується виданим свідоцтвом від 01 жовтня 2024 року та посвідченим приватним нотаріусом Стоцком Т.Л., в якому й містяться посилання на відправлення рекомендованим листом з описом вкладення до цінного листа із зворотнім повідомленням про вручення, яке отримано адресатом 18 вересня 2024 року. Окрім того, представник позивача у судовому засіданні долучив копію повернутого рекомендованого повідомлення про вручення боржнику, який ОСОБА_10 також просив визнати як недопустимий доказ. Щодо недопустимості доказів судом надано вище оцінка.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що між позивачкою і відповідачем ОСОБА_7 укладений письмовий договір позики, згідно з яким відповідач отримав від ОСОБА_6 суму позики, такий укладався зі згоди одного з подружжя ОСОБА_8 , сторонами не заперечувалось наявності між ними зобов?язань за договором позики, кошти, одержані у позику не повернуті, суд приходить до висновку про підставність вимоги позову про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з задоволенням позову, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів в користь позивачки підлягає стягненню 8416 грн. 37 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_11 задоволити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_4 , заборгованості за договором позики від 24 червня 2022 року у розмірі 623943 грн. 60 коп. та 8416 грн. 37 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 11 лютого 2025 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК