РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м.Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої судді Кусік І.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Редько В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування квартири.

Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 житловою площею 8,5 кв.м, загальною площею 18,0 кв.м. У цій квартирі після її приватизації він постійно проживає з вересня 1997 року і у ній зареєстрований.

24 липня 2024 року з власної ініціативи цю квартиру він подарував своєму синові ОСОБА_4 . При цьому Договір дарування квартири був укладений і посвідчений нотаріально. Ще до укладення Договору вони із сином ОСОБА_4 домовилися, що за ним, позивачем, зберігається право постійного користування даним житловим приміщенням, оскільки іншого у нього немає. Крім того, відповідач був обізнаний з тим, що дана квартира для нього мала велику немайнову цінність, як предмет спадку для дітей та онуків. Зазначає, що багато років він тяжко працював, щоб отримати цю квартиру, і прагнув того, що у старості буде мати житло, у якому доживатиме віку. Він завжди утримував квартиру у належному стані, так як планував, щоб вона була житлом для когось із членів його родини, щоб перейшла від нього до його сина, а тоді до онуків. Квартира мала залишщитися їм як пам`ятка поро нього. У цій квартирі вирости його діти: двоє дочок та син. Оскільки доньки були забезпечені житлом, то він вирішив подарувати квартиру своєму синові, відповідачу по справі.

Зазначає те, що 01 жовтня 2024 року йому стало відомо, що його син, ОСОБА_4 , має борг за кредитом. Однак на момент укладення Договору дарування йому про це не було відомо. Тим більше, відповідач запевняв, що у даній квартирі вони проживатимуть разом. Тепер же, отримавши дану квартиру у дар, відповідач намагається за будь-яку ціну терміново продати її, аби погасити кредитну заборгованість. Також відповідач вимагає, щоб він добровільно знявся з реєстрації у цій квартирі та виселився з неї.

Вказує, що він проживає у даній квартирі, так як іншого житлового приміщення у його власності немає. При цьому, все, що він беріг для майбутнього покоління, втрачається. Крім того, він залишиться без житла, у якому проживає, так як нові власники виселять його на вулицю.

Зазначає, що квартира має для нього не лише матеріальну, а й велику немайнову цінність. Йому небайдужа доля даної речі, переданої у дар відповідачу ОСОБА_4 .

Вважає, що укладення даного Договору дарування квартири призвело до порушення його законних прав та інтересів, оскільки внаслідок дій та дійсних намірів обдаровуваного ОСОБА_4 існує загроза безповоротної втрати подарованої ним квартири і позбавлення його права доживати у єдиному для нього житлі.

Таким чином, розірвання договору дарування квартири є єдиним виходом із ситуації, що склалася, і можливістю зберегти квартиру, яка має для нього велику немайнову цінність.

Покликаючись на ст. 727 ЦК України, просить розірвати Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і внести зміни до реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою від 18 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

23 грудня 2024 року від представника відповідача адвоката Смоляр Є.І. надійшов відзив на позовну заяву, який мотивувала наступним.

Даний позов її довіритель не визнає повністю, оскільки позовні вимоги є надуманими, незаконними, безпідставними і не обґрунтованими, а також не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Зазначає, що його батько, ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, подарував йому 24 липня 2024 року квартиру АДРЕСА_1 . У день укладення Договору приватним нотаріусом Гордійчуком Б.І. було здійснено державну реєстрацію вказаного майна. Тобто, з 24 липня 2024 року він є власником вказаної квартири.

Зазначає, що згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

При цьому зауважує, що отримана у дар квартира потребувала значного капітального ремонту, оскільки в ній практично ніхто ніколи не проживав і не користувався нею. На момент отримання квартири у дар, у ній не було підключеного електропостачання, відсутнє водопостачання та водовідведення. Опалення є, однак пічне. Тому відразу ж після отримання квартири у дар він розпочав її капітальний ремонт. Ним було проведено світло у квартиру, наведено лад біля квартири. Однак на даний час ним призупинено ремонтні роботи, оскільки він перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , зокрема і безпосередню участь у відбитті збройної агресії росії на Сході Україні.

Окрім того, зазначає, що у нього є власна сім`я, у них з дружиною відсутнє власне житло, окрім даної квартири, тому він планує завершити ремонт і після повернення зі служби проживати у даній квартирі.

Щодо обставини з приводу продажу даної квартири з метою погашення кредитних зобов`язань, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, то усі кредитні зобов`язання ним виконані, про що він надав довідку про відсутність заборгованості, яка видана ТОВ «Аванс Кредит».

Також зазначає, що наявність кредитної заборгованості не є тією обставиною, яка може беззаперечно свідчити про загрозу безповоротної втрати дарунку у розумінні ч.2 ст. 727 ЦК України.

Окрім того, вимога ч.2 ст.727 ЦКК про те, що дарунок повинен мати для дарувальника велику немайнову цінність, позивачем також не доведена. Те, що позивач зазначає, що він проживає у квартирі постійно з 1997 року, і те, що у квартирі виросли його троє дітей, не відповідає дійсності. Його батьки одружилися у 1994 році і проживали у цій квартирі лише один місяць, а тоді повернулися у житло його бабусі на АДРЕСА_2 , де проживали до розірвання шлюбу у 2002 році. З того і по сьогоднішній день часу його батько проживає без реєстрації у будинку своїх батьків у с. Коритниця Володимирського району.

Вважає, що підстав для розірвання Договору дарування квартири немає, оскільки позивач діяв добровільно і за власною волею подарував йому спірну квартиру, наділивши його при цьому усіма повноваженнями щодо розпорядження зазначеною власністю, не включивши в даний Договір особливих умов щодо користування та розпорядження зазначеною нерухомістю.

Згідно ухвали Володимир-Волинського міського суду від 07 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволення позову, покликаючись на обставини, викладі у відзиві на позов. Додатково пояснила, що спірна квартира не може мати для позивача великою немайновою цінністю, оскільки його діти у ній ніколи не проживали. Наміру відчужувати квартири відповідач не має, кредит ним повністю погашений. Також про те, що наміру відчужувати житло у відповідача немає, свідчить те, що ним частково зроблено деякі роботи у квартирі, а саме, підключено світло, вода, прибрано територію біля квартири.

Свідок зі строни позивача ОСОБА_5 , яка є його рідною сестрою, дійсно підтвердила той факт, що квартира була подарована позивачем його сину ОСОБА_4 . Також вона ствердила той факт, що позивач у цій квартирі давно не живе, а живе у селі.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що відповідач у спірній квартирі зробив деякі ремонтні роботи, так як має у подальшому намір проживати у даному житлі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 24 липня 2024 року ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (подарував) своєму сину ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування квартири від 24 липня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Гордійчуком Б.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2607.

Дана квартира до цього належала на праві приватної власності позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Володимир-Волинським міськвиконкомом 17.06.1997 року напідставі розпорядження № 233-рв від 12.06.1997 року.

Позивач просить розірвати договір дарування нежитлового приміщення та договір дарування земельної ділянки, посилаючись на ч.2 ст. 727 ЦК України, відповідно до якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника немайнову цінність.

Для задоволення позову позивачу слід довести, що обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, дарунок має для дарувальника велику немайнову цінність. Як першу так і другу вимогу ч.2 ст.727 ЦКК позивач своїм позовом не довів.

На підтвердження того, що обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, позивач навів той факт, що відповідач має кредитну заборгованість і планує відчужити квартиру з метою погашення боргу.

Однак представником відповідача надано Довідку ТОВ «Аванс Кредит» від 20.11.2024 року № 16995-08/2024-001, згідно якої станом на 20.11.2024 року у ОСОБА_4 відсутня заборгованість за кредитним договором № 16995-08/2024 від 17.08.2024 року.

Положеннями ст.727 ЦК України визначено умови розірвання договору дарування на вимогу дарувальника.

Частина 2 зазначеної статті визначає право дарувальника вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект, який проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають для дарувальника не лише майнову, а й велику немайнову цінність, і йому буде не байдужа доля такої речі, яка передана в дарунок обдаровуваному.

Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок, і таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка.

При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч.2 ст.727 ЦК України, на яку посилалась позивач, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов`язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

Окрім того, право на розірвання договору дарування, передбачене ч.2 ст.727 ЦК України виникає з моменту вчинення дій обдаровуваного, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка.

Однак позивач у суді підтвердив, що дійсно останні 6 років проживає у с. Коритниця Володимирського району, а не у спірній квартирі. Також він не заперчував і тих фактів, що його діти виросли зовсім у іншому житловому приміщенні, на момент дарування квартири та була у вкрай занедбаному стані, а тому суд робить висновок, що вона не може мати великої немайнової цінності для позивача у моральному плані, тобто не є предметом, яким той би мав дорожити, берегти його і дбати, щоб він не був знищений чи відчужений.

Також судом було становлено, що відповідач жодним чином не створює і не створював загрозу безповоротної втрати дарунка. Навпаки, він з момент набуття права власності про нього дбав, оскільки розпочав у квартирі ремонтні роботи.

Позивач не попереджав відповідача про ймовірність розірвання договору дарування квартири в разі неналежного з боку відповідача догляду за дарунком. Позивач не попередив відповідача про те, що дарунок має для позивача велику немайнову цінність. У договорі дарування квартири нічого про це не зазначено. Відповідно до п.9 Договору дарування квартири від 24 липня 2024 року укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому.

Частина 1 ст.81 ЦПК України визначає обов`язок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень проти позову, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.2 ст.77, ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, та не вказав, що саме створює загрозу безповоротної втрати цієї нерухомості.

Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 727 ЦК, України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору дарування квартири відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2024 року.

Головуюча Ірина КУСІК