УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 500/4456/19

провадження № 61-17578ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Капінусом Андрієм Анатолійовичем, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2024 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа - Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») в особі Ізмаїльської філії про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просила поновити її на посаді контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту); стягнути з ДП «АМПУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 691 449,00 грн; стягнути з ДП «АМПУ» на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 11 143,83 грн.

Позов обґрунтований тим, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом першим статті 40 КЗпП України за скороченням штату відповідно до наказу від 15 травня 2019 року № 85-ос. Підставою звільнення є наказ від 05 лютого 2019 року №17/14 року «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки». Позивач є членом Професійної спілки робітників морського транспорту України та перебуває на обліку в первинній профспілковій організації Ізмаїльського порту (ПРМТУ). Між адміністрацією Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) та профспілковим комітетом, який представляє трудові та соціально-економічні інтереси найманих працівників, на 2013 - 2015 роки укладений колективний договір, що діє та поширює свою дію на всіх працівників філії. Відповідно до положень вказаного колективного договору відповідач взяв на себе зобов`язання в частині забезпечення зайнятості найманих працівників. Листом від 11 квітня 2019 року за вих. №466/14-01-08/вих./14 за підписом начальника Адміністрації Ізмаїльського морського порту Лапонога С. І. «Подання про дачу згоди на звільнення» контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, всього 41 людина, Адміністрація ІФ ДП «АМПУ», керуючись статтею 43 КЗпП України, просила надати згоду на їх звільнення 15 травня 2019 року за пунктом першим статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності штату. Вказаний лист свідчить, що відповідач порушив вимоги закону та колективного договору, оскільки повідомлення не є своєчасним, не містить інформації щодо об`єктивних причин звільнення працівників, строки проведення звільнення, а також заходи, спрямовані на працевлаштування працівників. Крім того, відповідач не виконав обов`язок щодо проведення консультацій із профспілкою про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Вважає, що не існувало об`єктивних причин, через які були неминучі звільнення найманих працівників загону охорони. Необхідність скорочення штату відповідач може пояснити тим, що між відповідачем та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» укладено договір про надання послуг з охорони від 25 січня 2019 року.

Роботодавець не звертався із поданням до профспілки, членом якої вона є, тому остання не надавала згоди на звільнення за пунктом першим статті 40 КЗпП України. Вимога про отримання попередньої письмової згоди профспілки є важливою гарантією забезпечення трудових прав працівника, оскільки роботодавець зобов`язаний до звільнення звернутись до профспілки із обґрунтованим письмовим поданням, яке розглядається профспілкою у присутності працівника. Свідоме невиконання вимог статті 43 КЗпП України є істотним порушенням її прав.

Відповідач не врахував особливості правового регулювання діяльності морських портів та функціонування служби охорони на режимних об`єктах. Законом передбачається обов`язкове створення та забезпечення функціонування АМПУ загонів охорони морського порту та відповідне питання знаходиться поза межами розсуду роботодавця. Крім того, з ТОВ «Охоронна компанія «Альфа Безпека» було укладено договір про надання послуг з охорони від 25 січня 2019 року № 4-В-ІЗФ-19, ціна якого становить 18 263 393,28 грн. Факт укладення такого договору ставить під сумнів економічну обґрунтованість скорочення штату працівників саме в підрозділі загону охорони морського порту служби морської безпеки, оскільки щомісячний платіж за цим договором складає 760 974,72 грн, що значно перевищує розмір середньомісячного фонду заробітної плати всього підрозділу воєнізованої охорони. Зазначений договір набрав чинності з 01 січня 2019 року (пункт 10.1 Договору), тобто за 5 місяців до звільнення позивача з займаної посади, до початку процедури попередніх консультацій та отримання або неотримання згоди профспілки на скорочення. Зазначений факт свідчить про упереджене ставлення відповідача до процедури скорочення та заплановане порушення законодавства. Крім того, за умовами цього договору, відповідач сплачував кошти протягом майже шести місяців за роботи, які фактично виконувала, зокрема, позивач.

Відповідачем порушено право позивача на переважне право залишення на роботі та не виконано при звільненні вимоги статті 49-2 КЗпП України в частині пропонування позивачу всіх наявних посад на підприємстві.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, як роботодавець, належним чином виконав обов`язки, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, та інші вимоги трудового законодавства під час процедури звільнення позивача, порушень прав позивача з боку відповідача під час розгляду справи не встановлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Аналогічний правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштування працівника. У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача посилався на те, що відповідач не ознайомив та не запропонував позивачу наступні вакантні посади: охоронник в Маріупольській філії ДП «АМПУ», яка була відкрита 11 травня 2019 року та укомплектована 20 травня 2019 року, охоронник в Бердянській філії ДП «АМПУ», яка була вакантна в травні 2019 року, прибиральник службових приміщень в Бердянській філії ДП «АМПУ», яка була вакантна в травні 2019 року, контролер на КПП в Ренійській філії ДП «АМПУ», яка була вакантна з 05 травня 2019 року по 11 травня 2019 року, контролер на КПП в Ренійській філії ДП «АМПУ», яка була вакантна з 05 травня 2019 року по 11 травня 2019 року, діловод в Ренійській філії ДП «АМПУ», яка була вакантна з 29 березня 2019 року по 02 квітня 2019 року.

Встановлено, що посада охоронника у Маріупольській філії була запропонована позивачу згідно зі списками вакантних посад станом на 15 квітня 2019 року, від переведення на яку позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у пропозиції. Посада охоронника була запропонована позивачу у інших філіях підприємства, зокрема у Іллічівській філії станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, 15 квітня 2019 року, а також у Южненській філії станом на 15 квітня 2019 року, які є менш територіально віддаленими від місця проживання позивача, від переведення на яку позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у пропозиціях та доданих до них списках вакантних посад. Посада прибиральника службових приміщень у Бердянській філії ДП «АМПУ» була запропонована позивачу згідно зі списками вакантних посад станом на 15 квітня 2019 року, від переведення на яку позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у пропозиції. Крім того, посада прибиральника виробничих приміщень була запропонована позивачу у Ізмаїльській філії ДП «АМПУ» за місцем проживання позивача, проте позивач на переведення на запропоновану посаду відмовилася, про факт чого свідчить підпис позивача від 16 квітня 2019 року. Посада контролера на КПП в Ренійській філії ДП «АМПУ» була запропонована позивачу згідно зі списками вакантних посад станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, від переведення на яку позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у пропозиціях. На посаду діловода у Ренійській філії, яка була відкрита 29 березня 2019 року згідно наказу від 01 квітня 2019 № 203-К було прийнято ОСОБА_2 на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку основного працівника ОСОБА_3 . Посада діловода була запропонована позивачу у Ізмаїльській філії ДП «АМПУ» за місцем проживання позивача згідно списків вакантних посад станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, від переведення на яку позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у пропозиціях. Позивач відмовилася від працевлаштування в ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека», про факт чого свідчить лист ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» від 13 березня 2019 року. Позивач також не прийняла пропозиції відповідача після звільнення щодо укладення трудових договорів про працевлаштування на різні посади в різних філіях підприємства, в тому числі Ізмаїльській (а. с. 121-134 т. 2; а. с. 70-90 т. 3). З наведеного вбачається, що позивачу надані усі можливості щодо працевлаштування в ДП «АМПУ» як до, так і після звільнення, за всіма існуючими філіями (зокрема в Ізмаїльській), які вона могла би обіймати за своєю кваліфікацією, які були нею проігноровані.

Дії учасників трудових правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Для приватного права є притаманною також є така засада як розумність. Тому твердження про порушення відповідачем процедури звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із невключенням до переліку вакансій всіх посад, зокрема, охоронника, контролера на КПП та діловода та прибиральника службових приміщень у інших філіях, за обставин цієї справи (надання роботодавцем великої кількості вакансій, відсутність у позивача наміру працювати на таких посадах), є необґрунтованими. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі №761/15152/21, постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19.

Зважаючи на те, що позивач просить поновити її на роботі з тих підстав, що їй не були запропоновані вакантні посади у інших філіях підприємства, про які зазначено у листах обласних центрів зайнятості, однак відповідачем вказані посади пропонувались або у вказаних філіях у інші періоди, або у інших філіях, ближчих територіально до місця проживання позивача, або у Ізмаїльській філії за місцем проживання позивача, від переведення на які позивач відмовилася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про небажання позивача обіймати запропоновані відповідачем вакантні посади як у Ізмаїльській філії, так і в інших філіях підприємства.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП Українивідбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки відповідач виконав свій обов`язок стосовно працевлаштування позивача, запропонувавши йому всі вакантні посади у ДП «АМПУ», а не лише у Ізмаїльській філії, позивач ознайомившись з переліком вакансій, в тому числі й наданих йому після звільнення, не висловив свою волю на заміщення хоча б однієї з великого переліку вакантних посад, які були наявними у всіх філіях, інших підприємствах у м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі, ТОВ «Охоронна компанія «Альфа-безпека», також не виявив бажання отримати професійно-технічну освіту за допомогою служби зайнятості.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 та постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі

№ 6-3048цс15 щодо застосування частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить.

Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Факт відсутності посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача після проведення процедури скорочення підтверджено витягами зі штатного розпису служби.

Комісія з визначення переважного права на залишення на роботі має створюватися у випадках, коли в структурі залишаються посади, що відповідають (є наближеними до профілю діяльності) тій, що скорочується, зі звільненням працівника що її обіймає. Такий висновок відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, що викладені зокрема в постановах від 29 листопада 2018 по справі №292/50/18, від 13 грудня 2018 по справі № 577/256/18 та інших.

Зважаючи на те, що скороченню підлягали усі посади контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19.

Судом встановлено, що посада контролера пропонувалась позивачу у різних філіях підприємства: у Ренійській філії станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року; у Южненській філії станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року; у Одеській філії станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року; у Миколаївській філії станом на 04 березня 2019 року, 15 квітня 2019 року, від переведення на які позивач відмовилася, про що свідчить її підпис у відповідних пропозиціях.

30 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

27 січня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 на усунення недоліків касаційної скарги надіслала уточнену касаційну скаргу.

Касаційна скарга та уточнена скарга містять посилання, як на підставу касаційного оскарження, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі

№ 6-3048цс15, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не дотримано вимог частини четвертої статті 41, частини першої статті 47 та частини сьомої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівника відповідно до положень пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України.У відповідача перед звільненням позивача були наявні вакантні посади, які не були запропоновані позивачу, відповідачем не дотримано при звільнені позивача процедури вивчення переважного права на залишення на роботі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 29 січня 2019 року розпорядженням Ізмаїльською філією ДП «АМПУ» №1/14 з метою забезпечення дотримання чинного законодавства України при вивільненні контролерів на контрольно-пропускному пункті ЗОМП СМБ за скороченням чисельності та штату вирішено провести анкетування контролерів на КПП ЗОМП СМБ. Позивач від заповнення анкети та надання інформації щодо наявних обставин, що унеможливлюють звільнення з ініціативи роботодавця, відмовилася, про факт чого складено акт від 25 лютого 2019 року.

01 лютого 2019 року Адміністрація порту направила повідомлення про заплановане скорочення чисельності та штату Голові Професійної спілки працівників морського порту України (лист № 179/14-01-08/Вих/14) та Голові Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту (лист № 178/14-01-08/Вих/14) із зазначенням причин, дати скорочення чисельності та штату та пропозицією розпочати консультації з метою обговорення заходів щодо запобігання звільненню чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків звільнення та надати на адресу Адміністрації відповідні пропозиції.

05 лютого 2019 року Ізмаїльською філією видано наказ № 17/14 «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки» (зі змінами, внесеними наказом від 27 березня 2019 № 38/14), яким із штатного розпису Ізмаїльської філії з 16 травня 2019 року підлягає виключенню штат та чисельність загону охорони морського порту СМБ, а саме посади контролера на контрольно-пропускному пункті з посадовим окладом 5300 грн - 48 штатних одиниць. Даний наказ погоджено Головою Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту Шубіним О. О., зміни до нього погоджені виконуючим обов`язки Голови Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту (про факт чого свідчать відповідні підписи на оборотних сторонах наказів).

Позивач є членом ПРМТУ та перебуває на обліку в первинній профспілковій організації Ізмаїльського порту.

11 квітня 2019 року Первинній профспілковій організації Ізмаїльського порту начальником Адміністрації Ізмаїльського морського порту направлено подання про надання згоди на звільнення 15 травня 2019 року за скороченням чисельності та штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки 41 працівника, у тому числі і позивача.

23 квітня 2019 року відбулось засідання Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту, на якому було розглянуто питання надання згоди на звільнення працівників, за результатами якого згода на звільнення працівників надана не була.

26 квітня 2019 року після отримання примірнику Протоколу № 56 до Первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту ДП «АМПУ» направлено лист, яким повідомлено про невідповідність протоколу ходу засідання та необґрунтованість прийнятого рішення.

15 травня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади контролера на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату відповідно до наказу від 15 травня 2019 року №85-ос про припинення трудового договору. Підставою звільнення є наказ від 05 лютого 2019 року №17/14 «Про скорочення чисельності та штату служби морської безпеки».

Про вивільнення 15 травня 2019 року позивача було персонально попереджено 25 лютого 2019 року.

Позивачу пропонувались наявні вакантні засади в ДП «АМПУ» станом на 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, 11 березня 2019 року, 25 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 15 квітня 2019 року та наявні вакантні посади у м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі згідно з відомостями, наданими Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості станом на 28 березня 2019 року, 02 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 17 квітня 2019 року, 06 травня 2019 року. Про факт ознайомлення позивача з вакансіями по ДП «АМПУ» у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі свідчать відповідні підписи позивача на пропозиціях про переведення на посаду та на списках вакантних посад від Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості. Від переведення на запропоновані посади позивач відмовилася.

Крім того, 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 ознайомлена із графіком навчальних груп Державного навчального закладу «Одеський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості» на 2019 рік.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-43/асі18), на які посилається позивач.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 02 червня 2021 року у справі № 500/4406/19 зроблено такі висновки:

«розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Встановлено, що в Ізмаїльській філії ДП «АМПУ» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату працівників, що стали підставою для вивільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Відповідач, як роботодавець, у встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України строк персонально попередив позивачку про її наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Також ДП «АМПУ» виконало інші обов`язки, передбачені статтею 49-2 КЗпП України, запропонувавши позивачці усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували у філіях ДП «АМПУ». Своєї згоди на переведення на запропоновані посади позивачка не надала.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

11 квітня 2019 року адміністрація Ізмаїльського порту звернулась до ППО Ізмаїльського порту з поданням про надання згоди на звільнення 48 контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «АМПУ» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату (у тому числі позивачки). ППО Ізмаїльського порту 23 квітня 2019 року прийнято рішення № 56 про відмову у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки, в переліку яких вказана позивачка. Судом першої інстанції було надано належну оцінку висновку профспілкового органу про ненадання згоди на звільнення позивачки. За результатами такої оцінки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не містить належного правового обґрунтування щодо відмови у звільненні ОСОБА_1. Зокрема, посилання ППО Ізмаїльського порту на те, що вищезазначена процедура скорочення відбувається в тому числі на підставі окремого доручення ДП "АМПУ" № 29 від 04 травня 2018 року, законність якого профспілкова організація оскаржує у судовому порядку, не могло бути підставою для відмови у наданні згоди на звільнення працівників, оскільки на час прийняття відповідного рішення вказане окреме доручення у встановленому законом порядку скасовано не було. Крім того, місцевим судом встановлено, що рішенням Ізмаїльского міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2019 року у справі №500/3187/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ППО Ізмаїльського порту до ДП «Адміністрація морських портів України» про скасування окремого доручення № 29 від 04 травня 2018 року. Посилання ППО Ізмаїльського порту у протоколі № 56 від 23 квітня 2019 року на приписи пункти 1.3, 2.7 Галузевої угоди між Міністерством інфраструктури України, Федерацією роботодавців транспорту України і спільним представницьким органом профспілок у сфері морського транспорту щодо необхідності залучення підприємствами представників профспілкових організацій до розроблення фінансових планів у частині соціально-економічного розвитку державних підприємств також не є обґрунтованим, оскільки доказами, що містяться в матеріалах справи, підтверджено наявність відповідного соціального діалогу між ДП «Адміністрація морських портів України» та представниками профспілкових організацій, зокрема, з питань удосконалення процесу надання охоронних послуг по охороні морських портів. З тих же підстав є необґрунтованими і посилання на пункт 2.22 вказаної Галузевої угоди щодо рекомендацій підприємствам не проводити масових звільнень працівників без проведення спеціальних консультацій з профспілками. Крім того, звільнення 48 працівників відповідачем не підпадає під визначені частиною першою статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» ознаки масового вивільнення працівників з ініціативи роботодавця. Також ППО Ізмаїльського порту у протоколі № 56 від 23 квітня 2019 року не досліджені фактичні обставини, не відображені індивідуальні підстави та деталізоване правове обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення за скороченням чисельності та штату по кожному конкретному працівнику, зазначеному у поданні, окремо.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з підстав відсутності у рішенні ППО Ізмаїльського порту належного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, оскільки були дотримані й інші передбачені законодавством вимоги для звільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19 вказано:

«вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. Відповідач виконав свій обов`язок стосовно працевлаштування позивача, запропонувавши йому всі вакантні посади у ДП «Адміністрація морських портів», а не лише у Ізмаїльській філії. Позивач не має бажання ані працевлаштовуватися на запропоновані йому відповідачем посади, які відповідають його професії/спеціальності, ані отримувати професійно-технічну освіту, з метою працевлаштування в інших підприємствах, організаціях, установах.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що такі висновки судів суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17; постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 382/1039/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 166/1263/17, від 22 травня 2019 року у справі № 753/2289/17від 31 жовтня 2019 року у справі № 200/1562/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 та постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі

№ 6-3048цс15.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що йому не були запропоновані наступні посади: охоронник у Маріупольській філії ДП «Адміністрація морських портів» (була вакантною з 11 травня 2019 року до 20 травня 2019 року); охоронник у Бердянській філії ДП «Адміністрація морських портів» (була вакантною у травні 2019 року); прибиральник службових приміщень у Бердянській філії ДП «Адміністрація морських портів» (була вакантною у травні 2019 року); контролер на контрольно-пропускному пункті в Ренійській філії ДП «Адміністрація морських портів» (була вакантною з 05 лютого 2019 року до 11 лютого 2019 року); діловод в Ренійській філії ДП «Адміністрація морських портів» (була вакантною з 29 березня 2019 року до 02 квітня 2019 року). Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди встановили, що з метою забезпечення працевлаштування позивача, йому пропонувалися вакантні посади в ДП «Адміністрація морських портів України» станом на 04 лютого 2019 року (від підпису про ознайомлення позивач відмовився), 18 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 04 березня 2019 року, 11 березня 2019 року, 18 березня 2019 року, 25 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 15 квітня 2019 року та вакантні посади у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі, згідно наданих Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості відомостей станом на 20 березня 2019 року, 28 березня 2019 оку, 02 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 17 квітня 2019 року, 06 травня 2019 року. Ознайомлення позивача з вакансіями наявними у ДП «Адміністрація морських портів України», у м. Ізмаїл та Ізмаїльському районі підтверджується відповідними підписами позивача на пропозиції про переведення на посаду та на списках вакантних посад від Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості. Зокрема, посади: прибиральник службових приміщень у Бердянській філії, контролер на контрольно-пропускному пункті в Ренійській філії, охоронник у Маріупольській філії були наявними у списках наявних постійних посад ДП «Адміністрація морських портів України», з якими позивач був ознайомлений, однак згоди на зайняття будь-якої з посад не надав, що дає підстави для висновку про відсутність у позивача наміру продовжувати трудові відносини з відповідачем. Ознайомившись з переліком вакансій, в тому числі й наданих йому після звільнення, він не висловив свою волю на заміщення хоча б однієї з великого переліку вакантних посад, які були наявними у всіх філіях ДП «Адміністрація морських портів України», інших підприємствах по м. Ізмаїл та Ізмаїльському району, ТОВ «Охоронна компанія «Альфа-безпека», а також не виявив бажання отримати професійно-технічну освіту за допомогою служби зайнятості.

Дії учасників трудових правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Для приватного права є притаманною також є така засада як розумність. Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги про порушення відповідачем процедури звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із невключенням до переліку вакансій всіх посад, зокрема, діловода в Ренійській філії ДП та охоронника у Бердянській філії, за обставин цієї справи (надання роботодавцем великої кількості вакансій, відсутність у позивача наміру працювати на таких посадах), є необґрунтованими. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 761/15152/21.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 та постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 26 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 щодо застосування частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать.

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, на яку посилається заявник посилається у касаційній скарзі, зазначено, що процедура визначення кваліфікації та продуктивності праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи, що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець. Оскаржувані судові рішення таким висновкам Верховного Суду не суперечить.

Перевіряючи доводи позивача про неврахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі, суди виходили з того, що скороченню підлягали всі посади контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача, а тому вирішення питання наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі не було необхідним. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів, оскільки відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України (див. постанову Верховного Суду У постанові від 14 червня 2022 року у справі № 465/7570/18).

Зважаючи на те, що скороченню підлягали усі посади контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України. Крім того, суди встановили, що відповідач запропонував позивачу всі вакантні посади у ДП «Адміністрація морських портів» (у всіх філіях), а також, що ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» надало пріоритетне право на працевлаштування до товариства працівникам загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України», що підлягали вівільненню. Бажання бути працевлаштованим на будь-яку із запропонованих посад до ДП «Адміністрація морських портів України» та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» позивач не виявив.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач довів дотримання процедури звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а отже, урахували згаданий висновок Верховного Суду.».

Схожі висновки у подібних правовідносинах викладені також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2022 року у справі № 500/4430/19 та 14 лютого 2024 року у справі № 500/4409/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 500/4415/19-ц (справи за позовами працівників до ДП «АМПУ», третя особа - Первинна профспілкова організація Ізмаїльського порту, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій врахували, що дії учасників трудових правовідносин мають бути добросовісними, позивачу надані можливості щодо працевлаштування в ДП «АМПУ» як до, так і після звільнення, за всіма існуючими філіями (зокрема в Ізмаїльській), які були нею проігноровані. Позивач також відмовилася від працевлаштування в ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека», а також не виявила бажання отримати професійно-технічну освіту за допомогою служби зайнятості.

Тому суди зробили правильний висновок про небажання позивача обіймати запропоновані відповідачем вакантні посади як у Ізмаїльській філії, так і в інших філіях підприємства, а твердження про порушення відповідачем процедури звільнення позивача у зв`язку із невключенням до переліку вакансій всіх посад, зокрема, охоронника, контролера на КПП, діловода та прибиральника службових приміщень у інших філіях, за обставин цієї справи, згідно з якими відповідачем вказані посади пропонувались або у вказаних філіях у інші періоди, або у інших філіях, ближчих територіально до місця проживання позивача, або у Ізмаїльській філії за місцем проживання позивача, від переведення на які позивач відмовилася, є необґрунтованими.

Перевіряючи доводи позивача про неврахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі, суди виходили з того, що скороченню підлягали всі посади контролерів на контрольно-пропускному пункті загону охорони морського порту служби морської безпеки Ізмаїльської філії відповідача, а від переведення на посаду контролера у інших філіях підприємства позивач відмовилася. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП Українивідбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Тому посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 01 квітня 2015 року у справі

№ 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 є необґрунтованими, оскільки оскаржені судові рішення цим висновкам не суперечать.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 травня 2024 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі № 500/4456/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко