Справа № 490/7620/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

В обгрунтування вимог позивач вказує, що до 17.11.2022 року перебував з відповідачкою у шлюбі та у них народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В лютому 2024 року відповідачка залишила сина на виховання позивачу та з тих пір дитиною не цікавиться, тому син з цього часу проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні.

Позивач зазначає, що відсутність спілкування між сторонами унеможливлює вирішення питання про визначення місця проживання дитини з батьком в позасудовому порядку. Позивач тривалий час самостійно утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері.

Встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, потрібно для оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків а також для реалізації його прав передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема але не виключно, прав передбачених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З урахуванням зміни предмету позову, позивач посить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та встановити факт самостійного виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

02.09.2024 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 03.09.2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, а також зобов`язано Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки і піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представниця не з`явились. 11.02.2025 року до суду надійшла заява від представниці позивача ОСОБА_1 - адвоката Ткачук Г.М. в якій остання повідомлчє про зайнятість у іншій справі та просить розгляд справи проводити без її участі та без участі позивача. Також в матеріалах справи міститься заява представниці позивача ОСОБА_1 - адвоката Ткачук Г.М. від 09.01.2025 року в якій представниця позивача, крім іншого заявляє про підтримання позовних вимог та просить позов задовольнити.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася. 31.01.2025 року та 03.02.2025 року до суду надійшла заява відповідачки в якій та зазначає, що їй відомо про розгляд даноїх справи та вона не заперечує, що дитина проживає разом з батьком. Батько самостійно виховує та утримує сина. Вона з дитиною спіллкується по можливості, коли є вільний час, приблизно раз на місяць. Зазначила, що не відмовляється від дитини, але зараз не має достатнього часу, щобкожного дня спілкуватися з дитиною, робити з ним уроки, виховувати, допомагати матеріально. Переїжджати до України вона не має наміру, до того ж ОСОБА_1 не заперечує щодо того, щоб він виховував сина без її участі та самостійно забезпечував.

В судове засідання Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки і піклування представника не направив. В матеріалах справи міститься заява представниці ОСОБА_4 в якій та просить суд розглядати справу без її участі, підтримкє висновок органу опіки і піклування щодо даного питання та просить рішення ухвалити з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Враховуючи неявку у судове засідання учасників справи, яких належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, а також наявність клопотань про розгляд справи без їх участі, на підставі статтей 223 та 247 ЦПК України, неявка у судове засідання учасників справи, не перешкоджає розгляду справи по суті, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 22 грудня 2010 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 про що в книзі реєстарції народжень 22 грудня 2010 року зроблено відповідний запис за №4080. Батьками ОСОБА_3 зазначені: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Як вбачається з рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.11.2022 року у справі №490/4182/22, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З витягу з реєстру територіальної громади №2024/007487523 від 26.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією про зареєстроване місце проживання №19.04-06/17742/24 від 26.06.2024 року ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В акті про проживання від 06.08.2024 року зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 громадянин ОСОБА_1 з лютого 2024 року по теперішній час проживає разом з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який повністю знаходиться на його утриманні та одноосібному вихованні,вказаний акт підписано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно з довідками від 26.06.2024 року №02-03/139 та 02-03/89, ОСОБА_3 навчається в 8 класі в Миколаївській гімназії №32 ім. Кривоносова С.С. миколаївської міської ради, вихованням сина займається батько, який постіно спілкується з класним керівником та адміністрацією закладу, цікавиться успіхами сина.

15 серпня 2024 року Центральним районним судом міста Миколаєва в справі №490/7088/24 видано судорвий наказ на стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається з висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з батьком ОСОБА_1 від 29.10.2024 року №19764/02.02.01-22/06/14/24, мати дитини, ОСОБА_2 , на даний час проживає в Польщі. Зі слів матері, вона не проти щоб син проживав разом з батьком, у неї інша родина, проблеми зі здоров`ям, син раніше проживав у неї в родині, але поведінка сина не влаштовувала, вона постійно з сином спілкується засобами телефонного та інтернет зв`язку.

Підстав, які б першкоджали батькові виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною не виявлено. Спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній.

З огляду на викладене, орган опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за недоцільне визначати місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

'Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Частиною другою статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами 4 - 6 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 рку, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, а саме відсутність спору між батьком та матір`ю щодо місяця проживаня їх дитини - малолітнього ОСОБА_3 , який проживає разом з батьком та проти чого мати не заперечує, а також враховуючи висновок органу опіки і піклування з цього питання, з яким суд погоджується, в задовленні позову в частині вимог про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід відмовити.

Щодо вимог про встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_3 , його батьком ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Частиною першою статті 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

При цьому, статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Таким чином, батьківські обов`язки є невідчуджуваними, а у відповідності до частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При цьому, права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).

У цій справі встановлено, що батьки дитини дійшли обопільної згоди щодо форми участі у вихованні дитини, при цьому, з огляду на встановлені судом обставни мати дитини ОСОБА_3 також приймає участь у вихованні дитини. Вказане підтверджується як заявою матері так і висновком органу опіки і піклування. При цьому, форма реалізації відповідачкою батьківського обов`язку щодо виховання дитини (шляхом телефонних дзвінків та комунікація за допомогою мережі інтернет) зумовлені життєвою ситуацією, в якій пербуває відповідачка та не свідчать про ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків.

При цьому, суд зазначає, що самостійне виховання дитини одним з батьків можливе у разі ухилення іншим з батьків від виконання своїх батьківстьких обов`язків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При цьому, суд констатує, що хоча в даній справі основний тягар з виховання та утримання дитини - ОСОБА_3 , дійсно покладено на батька, але таке не свідчить про самостійне виховання ним дитини, оскільки, як встановлено судом та підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, мати не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а також в обраний нею спосіб приймає участь у вихованні дитини - ОСОБА_3 .

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, в задовленні позову в частині вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також слід відмовити.

З урахуванням наведеного вище, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини, слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволення позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування (, м. Миколаїв, вул.Адміральська, 20) про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини, відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Саламатін