Провадження № 2/0203/564/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пархоменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на квартиру,

встановив:

05 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на квартиру. (а.с.1-3) Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року вказану позовну заяву було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. (а.с.20-21)

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2010 року, реєстраційний № 1049, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. У зв`язку з російською агресією проти України, позивачка вимушена була терміново залишити своє житло і місто в умовах активних бойових дій та проявів насильства з боку окупантів, тому остання не змогла ретельно зібрати свої речі і документи, взяла, що змогла. Житло позивачки згодом ймовірно було розграбоване, а особисті папери втрачені. За таких обставин було втрачено і оригінал договору купівлі-продажу квартири. Позивачка звернулася до Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, з метою відновлення правовстановлюючих документів на житло, але останнім було повідомлено про неможливість його видачі у зв`язку з тим, що документи залишились на тимчасово окупованій території. Позивачка у відповідності до законодавства України набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , однак не має можливості реалізувати своє право власності у зв`язку з протиправною втратою правовстановлюючих документів. Враховуючи викладене позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2010 року, реєстраційний № 1049, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. (а.с.1-3)

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху. (а.с.27-28) 18 грудня 2024 року позивачкою було усунуто недоліки позовної заяви, надано документ про сплату судового збору. (а.с.30-31а)

З урахуванням того, що згідно ст.32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а також відмовлено у залученні до участі у справі в якості третьої особи без самостійних Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги». (а.с.33-34)

В підготовче засідання 21 січня 2025 року сторони по справі не з`явились, надали заяви про проведення засідання за їх відсутності. Оскільки всі дії з підготовки справи до судового розгляду були виконані ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні 12 лютого 2025 року. (а.с.а.с.44, 45)

В судове засідання 12 лютого 2025 року, в якому було розглянуто цивільну справу по суті, учасники справи не з`явились.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити позовні вимоги. (а.с.48-49)

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги фактично визнав, не заперечував проти них, правом надання відзиву на позов не скористався, просив врахувати, що відповідач ніяких перешкод власнику не чинить і на її власність не претендує, її права не порушує. (а.с.41)

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1049, що підтверджується копією вказаного договору та копією витягу з Державного реєстру правочинів. (а.с.а.с.6-7, 9)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 26.07.2010 р. № 26819008, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 1/1 частка, на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2010 р. № 1049. (а.с.8)

Право власності позивачки на квартиру АДРЕСА_1 також підтверджується відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1114048 від 12.02.2025. Документ поданий для державної реєстрації договір купівлі-продажу 1049, 13.07.2010, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіна О.В. (а.с.50)

Як зазначає позивачка в позовній заяві під час евакуації правовстановлюючі документи на квартиру були нею втрачені.

Позивачка звернулася до виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області із заявою про видачу дублікату свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , але останнім було повідомлено про неможливість його видачі у зв`язку з тим, що Маріупольська міська рада та її структурні підрозділи не мають доступу до будь-яких документів та архівів, оскільки вони залишились на тимчасово окупованій території. (а.с.16)

Таким чином, у позивачки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на вказане майно, та одночасно із цим відсутня можливість отримати такий документ у позасудовому порядку.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, передбаченого ст.16 ЦК України.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів згідно із ч.2 ст.16 ЦК України передбачено визнання права.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В даному випадку суд вважає доведеним обставину втрати позивачкою документу, який засвідчує її право власності на майно, у зв`язку з наведеною вище обставиною ведення бойових дій на території м. Маріуполь Донецької області Україна.

За приписами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 6 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках визначених ст. 28 цього Закону.

В даному випадку інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджена обставина державної реєстрації за позивачкою права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. № 1049.

Отже, позивачка у відповідності до норм законодавства України набула право власності на вищевказану квартиру, з наступним здійсненням державної реєстрації такого речового права за нею.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку у свій час було зареєстровано належним чином згідно законодавства та ніким не оспорювалось, проте, на даний час склалася така ситуація, що через російську агресію проти України позивачка не може реалізувати свої права як власника, оскільки не може отримати юридичний документ щодо своєї квартири, а отже не може і оформити відповідні документи належним чином.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї (1952р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Враховуючи, що суду доведені обставини правомірного набуття позивачкою права власності на вказану квартиру, і судом встановлена обставина втрати власником правовстановлюючого документу на таке майно з одночасним підтвердженням факту неможливості отримати такий документ у позасудовому порядку, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В той же час, враховуючи обставини справи та відсутність порушень прав позивачки з боку відповідача, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 141, 247, 259, 263-268, 274 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,3 кв. м., житловою площею 29,2 кв. м., яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 липня 2010 року, реєстраційний № 1049, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною Оксаною Володимирівною.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його підписання.

Суддя С.В. Єдаменко