Справа № 640/2621/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі Веремійчик Р.І.,

за участі відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_1 (раніше- ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ), треті особи: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_9 , в особі ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторія Юріївна(м.Харків, м-н Свободи, 7, гот. «Харків», 1 корп., 2 пов, к.122) про визнання договору купівлі- продажу квартири недійсним та витребування квартири з чужого володіння, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2018 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_10 в якій позивач, з урахуванням уточнень просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 №3974 від 09.09.2016, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., витребувати з володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

В обґрунтування свої уточнених вимог позивач в особі представника посилався на те, що першочергово позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 №3974 від 09.09.2016, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. Пояснював, що в кінці 2016 року ОСОБА_10 звернувся до ОСОБА_5 з проханням позичити йому грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США, на що останній погодився та попросив в якості забезпечення зобов`язання укласти договір іпотеки на його квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала позивачу на праві приватної власності. Позивач вважає, що був введений в оману щодо природи правочину. Відповідач ОСОБА_5 пояснив позивачеві, що підписуючи документ у нотаріуса, позивач передає квартиру в заставу для отримання його сином ОСОБА_11 від відповідача ОСОБА_5 боргу в розмірі 20000 доларів США. Жодного наміру відчужувати квартиру сам позивач не мав, та навіть при підписанні документу пояснив, що в квартирі зареєстрований його син ОСОБА_4 та малолітній онук ОСОБА_9 . На дане зауваження позивача, йому пояснили, що наявність в квартирі зареєстрованих осіб не має жодного значення, адже підписання договору-це лише формальність. Також, позивач передав на тимчасове зберігання ОСОБА_5 документи на квартиру. 09.09.2016 сторони прийшли до приватного нотаріуса ХМНО Шевченко В.Ю. для нібито підписання договору позики. Підписавши якість документи на нотаріальних бланках, ОСОБА_5 передав позивачу грошові кошти в розмірі 20000 дол. США. Кожного місяця ОСОБА_10 через свого сина повертав ОСОБА_5 грошові кошти. Коли в листопаді2017 року позивач запропонував ОСОБА_5 повністю повернути борг, і що той написав йому розписку про повернення грошових коштів, той відмовився це робити. Також у позові вказував, що після підписання договору в нотаріуса 09.09.2016 у позивача не було жодних підстав вважати, що квартира вже належить не йому, адже в квартирі продовжували проживати квартиранти позивача родина ОСОБА_12 , з якими був укладений договір оренди житлового приміщення в 2014 році. Позивач дізнався, що не є власником квартири лише в 2017 році, коли до орендарів прийшли невідомі люди і сказали, що ОСОБА_7 є новою власницею цієї квартири. У відповідності до Інформаційної довідки №108935468 від 25.12.2017 йому стало відомо, що 29.11.2017 дана квартира була продана ОСОБА_7 у відповідності до договору купівлі- продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М. Як стало відомо потім, 09.09.2016 замість договору позики був укладений договір купівлі- продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 , яка належала позивачу. Але в даній квартирі були зареєстровані станом на 08.09.2016- ОСОБА_4 , 1974 р.н. та ОСОБА_9 , 2012 р.н. Крім того, позивачу стало відомо, що квартира була також продана ОСОБА_8 . До моменту, коли позивач дізнався, що в квартирі змінився власник, ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_7 , перш ніж укласти договір купівлі продажу не приходили до квартири задля її огляду під приводом покупців. Також не приходили суб`єкти оціночної діяльності задля проведення оцінки квартири. За період з 2014 по 2017 р..р. позивач сплачував всі комунальні послуги з коштів, що надавались орендарями. Ці обставини свідчать, що позивач не мав наміру віджувати квартиру та вважав, що вона належить йому. Оспорюваний договір купівлі-продажу був підписаний на підставі підробленої довідки про склад сім`ї та прописку з зареєстрованим у квартирі онуком позивача, який був малолітнім. Малолітнього онука позивача було знято з реєстрації під іншим прізвищем ( ОСОБА_13 -бо), без зазначення дати народження за день до перепродажу спірної квартири ОСОБА_5 . Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 умисно ввів в оману позивача щодо природи договору та приховав той факт, що укладався саме договір купівлі продажу, а надання нотаріусу підробленої довідки про склад сім`ї та прописку №477 від 08.09.2016 та зняття з реєстрації малолітнього онука позивача під іншим прізвищем та без зазначення дати народження свідчить про шахрайські наміри з ціллю заволодіти нерухомим майном позивача шляхом обману. Сама воля позивача не була направленою на продаж квартири, адже він продовжував користуватись нею та утримувати протягом тривалого часу. Крім того, на момент звернення до суду з позовом, позивачу стало відомо, що квартира, щодо якої укладений оспорюваний договір купівлі-продажу була декілька разів відчужена, а саме: ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 , а ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 , яка є її власником на даний момент. Враховуючи викладене, просив витребувати квартиру з чужого незаконного володіння, оскільки майно вибуло з володіння позивача поза його волею та шляхом обману.

Ухвалою судді Нев`ядомського Д.В. від 12.03.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Нев`ядомського Д.В. від 12.03.2018 у задоволенні заяви ОСОБА_10 про забезпечення позову відмовлено.

05.05.2018 до суду надійшли письмові пояснення представника Департаменту реєстрації ХМР, в яких представник посилався на те, що у разі отримання рішення суду, органом реєстрації буде надана інформація щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи (малолітньої дитини) за адресою: АДРЕСА_4 .

06.09.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., в якому вона просила суд відмовити в задоволенні позову. Посилалась на те, що позивачем помилково визначено нотаріуса одним з відповідачів, оскільки судом не може бути вирішено питання про його права та обов`язки. Вказала, що при вчиненні нотаріальної дії-посвідчення договору купівлі- продажу квартири від 09.09.2016, зареєстрованого в реєстрі за №3974 було повністю дотримано порядок вчинення нотаріальних дій, установлено волевиявлення сторін правочину та їх дійсні наміри, встановлено, що сторони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. Наявність підпису позивача на договорі купівлі- продажу свідчить про те, що він розумів значення договору, його умови та правові наслідки. Зворотне позивачем не доведено. 09.09.2016 позивач знаходився в приміщенні нотаріальної контори з 10-00 год., пошуки інформації з державних реєстрів провадились нотаріусом з 10:02:57 год до 13:25:42 год. Таким чином, позивач знаходився в приміщенні нотаріальної контори впродовж 3 годин поспіль і мав на руках текст договору, який дуже ретельно перевірив. Окрім того, в тексті договору зазначено, що він прочитаний нотаріусом вголос, а також продавцем та покупцем особисто. Текст договору викладено українською мовою, сторонам зрозумілий, з текстом згодні. Таким чином, посилання позивача на те, що позивач вважав нібито посвідчується договір позики та договір іпотеки не відповідає дійсності. Крім того, позивачем перед укладенням договору купівлі-продажу замовлено звіт про оцінку майна №080916-2 від 08.09.2016, в якому вказано, що мета оцінки-визначення вартості майна для відчуження. З огляду на те, що якби позивач дійсно мав намір укласти договір іпотеки, в звіті про оцінку майна була б вказана інша мета оцінки. Отже, позивач, з метою підготовки до укладення договору купівлі продажу квартири самостійно звернувся до суб`єкта оціночної діяльності, вказавши метою оцінки саме визначення вартості майна для відчуження, що також спростовує посилання на помилку щодо правової природи правочину. Позивачем при укладенні договору купівлі- продажу було подано нотаріусу документи, що посвідчують право власності на майно, які були долучені до справи нотаріуса, а не повернуті позивачу. Також, нотаріусом перед посвідченням договору купівлі продажу витребувано довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописку. У матеріалах нотаріальної справи міститься довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку №477 від 08.09.2016, видана КП «Жилкомсервіс» дільниця №11. Як вбачається з довідки, вона видана позивачеві ОСОБА_10 і єдиною зареєстрованою особою в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_4 є син позивача ОСОБА_4 , 1974 р.н. З`ясовано, що в житловому приміщенні, яке відчужується не зареєстровані та не проживають малолітні/неповнолітні діти, а отже витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину згідно вимог законодавства непотрібно. Більш того, 09.09.2016 позивачем підписано заяву, в якій серед іншого ОСОБА_10 стверджує, що неповнолітніх, малолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б були зареєстровані в вищевказаній квартирі немає. Але до позовної заяви долучив іншу довідку, в якій вказано, що в квартирі була зареєстрована неповнолітня дитина 2012 року народження з 08.11.2012 року.

Ухвалою судді Нев`ядомського Д.В. від 31.01.2019 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Шевченко Вікторії Юріївни Харківського міського нотаріального округу, треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання договору купівлі - продажу недійсним - позов третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Шевченко Вікторії Юріївни Харківського міського нотаріального округу, треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради , Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також ухвалено закрити підготовче провадження, витребувано докази.

04.03.2019 цивільна справа надійшла в провадження судді Сенаторова В.М.

07.04.2020 цивільна справа надійшла в провадження судді Попраса В.О.

Ухвалою судді Попраса В.О. від 10.08.2020 ухвалено провести по цивільній справі ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторії Юріївни, треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання договору купівлі - продажу недійсним та позовом третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторії Юріївни, треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу повторне підготовче провадження.

16.10.2020 до суду надійшла уточнена позовна заява позивача.

19.11.2020 до суду надійшла уточнена позовна заява сторони позивача, яка прийнята судом до провадження, в якій останній просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 №3976 від 09.09.2016, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. та витребувати з володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

15.12.2020 до суду надійшла заява представника ОСОБА_4 адвоката Зубкова А.Є. про залишення без розгляду позову третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 21.12.2020 позовну заяву третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторії Юріївни, треті особи: Служба у справах дітей по Київському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без розгляду.

21.12.2020 до суду надійшов відзив сторони відповідача ОСОБА_5 , в якому він просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що він є неналежним відповідачем по справі, так як договір купівлі-продажу між ОСОБА_10 та ним від 09.09.2016 та зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. в реєстрі за №3976 він не укладав. Так, позивач відповідно до позовних вимог визнає недійсним договір купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 від 09.09.2016 та зареєстрований ПН ХМНО Шевченко в реєстрі під №3976, натомість надає докази щодо договору, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 від 09.09.2016 та зареєстрований ПН ХМНО Шевченко в реєстрі під №3974. Враховуючи, що позовні вимоги не містять відомостей щодо предмета договору за реєстровим №3976, який ОСОБА_5 взагалі не укладався та у цьому випадку він є неналежним відповідачем. Кожна нова уточнена позовна заява, подана позивачем, суперечить попередній позовній заяві та містить кожен раз нові уточнюючі обставини в залежності від нового представника, є незрозумілим коло осіб у справі. Посилався на те, що він укладав з позивачем лише один договір купівлі продажу квартири зареєстрований ПН ХМНО Шевченко В.Ю. в реєстрі під №3974. Вказав, що в серпні 2016 року ОСОБА_10 звернувся до нього з пропозицією придбати квартиру, на що він погодився. Сторони погодили суму 52000 дол. США. ОСОБА_10 отримав завдаток 10000 дол. США на умовах укладення договору протягом 1 міс., протягом якого позивач зобов`язувався підготувати документи та визначити нотаріуса для вчинення правочину. Позивач призначив дату укладення договору 09.09.2016, узгоджену з нотаріусом та нотаріуса Шевченко В.Ю. 09.09.2016 між ОСОБА_10 та ним, ОСОБА_5 був укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_7 , зареєстрований ПН ХМНО Шевченко В.Ю. в реєстрі під №3974. Перед підписанням договору він передав позивачу грошові кошти в розмірі 53 000 дол. США. Пунктом 4 Договору купівлі продажу від 09.09.2016 визначено, що продаж квартири вчинено за 1353600 дол. США, які продавець одержав повністю, ще до підписання договору. Під договором стоять підписи сторін, справжність яких сторонами не оскаржується. Вказав, що в грудні 2017 року він продав квартиру ОСОБА_7 . Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції. Позивач є дієздатною особою, доказів про те, що він є малограмотним або безграмотним, не вміє читати, не розуміє українку мову або є інвалідом у зв`язку з чим не мав можливості прочитати та усвідомити договір, позивачем не надано. Відомостей, що позивач звернувся до органів Національної поліції щодо вчинення стосовно нього шахрайських дій та з цього приводу проводиться або завершено досудове розслідування не надано. Також, позивач продовжував користуватись квартирою до кінця 2017 року. Не зрозуміло, як факт користування квартирою іншими особами, як це зазначено в позові, може бути підставою для визнання правочину недійсним та що саме цей факт підтверджує. Незважаючи на посилання щодо користування позивачем квартирою, будь-яких доказів на підтвердження цієї позиції не додано. Крім того, звіт про оцінку робився позивачем, у зв`язку з чим тільки йому відомо, чи з`являвся експерт для проведення оцінки та коли. Долучені протоколи допиту свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не стосуються предмета спору. Про проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню за фактом шахрайства, його результати, позовна заява не містить. До позову долучені протоколи допиту свідків в кримінальному провадженні за ст. 382 КК України, позивачем не зазначено, як це відноситься до предмету спору. Доказів утримання квартири позивачем до 2017 року останнім не надано. Всі документи, необхідні для укладення договору з боку продавця у тому числі довідку про склад сім`ї та прописку отримував та надавав сам позивач. Факт підробки документа на цей час не встановлено, будь- якого рішення з цього приводу не має. Крім того, у разі оскарження правомірності зняття з реєстрації та виселення, позивач має право самостійно, якщо вважає, що його права порушені та в інтересах неповнолітнього, якщо вважає, що його права порушені звернутись до суду з іншим позовом про вселення та поновлення реєстрації місця проживання. Позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними та задоволенню не підлягають.

21.01.2021 до суду надійшла відповідь на відзив позивача. Вказав, що дійсно, ним допущена помилка у написанні номеру реєстрацію в Договорі купівлі-продажу, а саме вказано №3976 замість вірного 3974. Вказав, що визнання договору купівлі-продажу від 09.09.2016 недійсним та витребування квартири з чужого незаконного володіння сприятиме поновленню порушених прав та інтересів ОСОБА_9 . Також зазначив, що 26.12.2017 Київським ВП ГУ НП в Х/о відкрито кримінальне провадження №0005104 за фактом шахрайства. В протоколах допитів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 йде мова про спірну квартиру, та про обставини, за яких свідки дізнались про зміну власника. Таким чином дані протоколи мають пряме відношення до справи. Щодо підробленої довідки про склад сім`ї та прописку №477 то в даному кримінальному провадженні і розглядається обставина фальсифікації.

03.02.2021 до суду надійшов відзив ОСОБА_6 , в якому вона просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що позивачем не надано доказів навмисного цілеспрямованого введення позивача в оману щодо фактів, які впливали на укладення оспорюваного договору. Позивач на момент укладення договору купівлі-продажу належного йому майна був ознайомлений з усіма умовами, наслідками укладення договору, про що йому роз`яснював нотаріус. Окрім того, в тексті договору зазначено, що він прочитаний нотаріусом вголос, а також продавцем та покупцем особисто. Текст договору викладено українською мовою, сторонам зрозумілий, з текстом згодні. Таким чином, посилання позивача на те, що позивач вважав нібито посвідчується договір позики та договір іпотеки не відповідає дійсності. Реєстрація інших осіб в належній позивачу квартирі не свідчить про його небажання продати квартиру або про помилку щодо природи укладеного ним правочину. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Позивач є дієздатною особою, доказів про те, що він є малограмотним або безграмотним, не вміє читати, не розуміє українку мову або є інвалідом у зв`язку з чим не мав можливості прочитати та усвідомити договір, позивачем не надано.

21.09.2021 цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.

Ухвалою суду від 13.03.2023 в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_6 про витребування доказів-відмовлено. В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_10 адвоката Зубкова А.Є. про відкладення розгляду справи до закінчення строку дії воєнного стану відмовлено. Закрито підготовче провадження по цивільній справі.

24.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., в якому вона просила суд відмовити в задоволенні позову з обставин викладених раніше. Крім того зазначила, що про те, що в квартирі проживають орендарі позивач скрив від нотаріуса. Посилання позивача на те, що він підписував договір застави не відповідає дійсності. Позивач не надав нотаріусу договір позики, не вказав про наявність боргового зобов`язання перед ОСОБА_5 . Окрім того, позивач не надав до суду сам договір позики. А натомість він надав нотаріусу всі необхідні документи для договору купівлі продажу. Позивач не надав до суду доказів передачі на тимчасове зберігання документів на квартиру, акту прийому-передачі, тому факт передачі документів є недоведеним. Наявність документів у справах нотаріуса підтверджує той факт, що позивач передав документи нотаріусу для посвідчення договору-продажу. В позовній заяві позивач стверджує, що про зміну власника квартири дізнався наприкінці 2017 року, натомість 09.09.2016, після посвідчення договору купівлі продажу спірної квартири, позивач отримав копію договору купівлі продажу. Тому неясно, чому позивач одразу не звернувся до суду, а надав новому власнику можливість розпорядитись квартирою. Крім того, позивач стверджує, що ані покупці, ані експерти не з`являлись в квартирі. Всупереч цим заявам, в звіті про оцінку майна №080916-2 ,який був наданий продавцем ОСОБА_10 є копії документів на квартиру, це свідчить про те, що оцінювач був у квартирі мав можливість зробити відеофіксацію та продавець говорить неправду. На підтвердження факту утримання квартири до кінця 2017 року позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів (квитанцій). Позивач у своїх позовних заявах не пояснював навіщо він отримував довідку про склад сім`ї напередодні підписання договору купівлі продажу. Окрім того, надати вказану довідку ніхто, окрім власника квартири не може.

Ухвалою від 20.11.2024 замінено позивача по цивільній справі №640/2621/18 з ОСОБА_10 на його правонаступників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Правонаступники позивача до суду не прибули, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, за таких обставин суд вважає за можливе розглядати справи за відсутності сторони позивача, на підставі доказів, що наявні в матеріалах справи та враховуючи строк розгляду справи в суді.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що в 2019 році на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_7 у громадянина ОСОБА_8 та на теперішній час є її власником. В 2020 році вона зробила в квартирі ремонт та збиралась її продавати, однак з`ясувалось, що з приводу даної квартири існують судові процеси. На момент придбання квартири в 2019 році, нікого в ній зареєстровано не було, а тому позивач вводить суд в оману. Хто такий позивач ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_5 вона не знає, вказаних осіб ніколи не бачила.

Представник третьої особи Департаменту ССД ХМР надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Третя особа -приватний нотаріус ХМНО Шевченко В.Ю. в судове засідання не з`явилась. У попередніх судових засіданнях надала пояснення, в яких пояснила, що до неї заздалегідь звернувся позивач за консультацією та вона попросила принести документи для огляду. Позивач прийшов вранці 09.09.2016 року. Як зясувалось позивач та відповідач ОСОБА_5 були знайомі. ОСОБА_5 повідомив, що знає сина позивача, боргів не має. Ні про яких орендаторів позивач їй не казав. Після підписання та засвідчення договору ОСОБА_10 та ОСОБА_5 пішли разом, при цьому позивач отримав копію договору купівлі продажу. Про те, що в квартирі нібито прописана дитина, вона дізналась в суді в 2017 році. Їй була надана довідка, що малолітні/неповнолітні діти в квартирі не зареєстровані. Вказала, що роз`яснювала сторонам умови договору, і усно роз`яснювала і читала, зауважень не було. Розмов про заставу чи позику також не було. Також вказала, що повний пакет документів був готовий у позивача 08.09.2016 року. Про онука позивача нічого не казали.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи.

Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло реєстраційний № НОМЕР_1 від 25.03.1997 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, позивач ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_7 . Відповідно до вказаного свідоцтва зазначено, що 1/6 частка у праві спільної часткової власності на квартиру перейшла від ОСОБА_16 до ОСОБА_10 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 8 ХДНК 06.10.2011 року. частка у справі спільної часткової власності на квартиру перейшла від ОСОБА_17 до ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011.

19.09.2016 ОСОБА_10 передав квартиру АДРЕСА_7 у власність ОСОБА_5 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю., за реєстровим №3974.

Пунктом 4 Договору купівлі продажу від 09.09.2016 визначено, що продаж квартири вчинено за 1353600 грн, які продавець одержав повністю, ще до підписання договору.

Згідно з п.6 Договору купівлі продажу від 09.09.2016, продавець повідомив покупця про те, що права членів сім`ї на особистий сервітут, встановлений ст.405 ЦК України не порушені, цей правочин не порушує прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб.

Під договором стоять підписи сторін, справжність яких сторонами не оскаржується.

Відповідно до довідки з місця проживання та склад сім`ї та прописку, виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця 11, №477 від 08.09.2016 гр. ОСОБА_10 зазначено, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_4 , 1974 р.н. з 11.11.2009 року. За поясненнями ПНХМНО ОСОБА_18 в судовому засіданні, саме ця довідка була надана для укладення договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2016.

Також, відповідно до листа КП «Жилкомсервіс» від 12.02.2018 зазначено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 в період з 2007 по 2018 р.р. були зареєстровані: ОСОБА_17 з 07.02.1969 р. по 25.01.2011, ОСОБА_10 з 07.11.1969 по 18.01.2012, ОСОБА_4 з 11.11.2009 по 28.11.2017, ОСОБА_9 , 2012 р.н. з 08.11.2012 по 28.11.2017.

28.11.2017 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , про що свідчать довідка від 07.10.2020 Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №108935468 від 25.12.2017 вбачається, що 29.11.2017 квартира АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі продажу серія та номер 1879, посвідченого ПН ХМНО Звєрєвим А.М. перейшла у власність ОСОБА_7 .

В подальшому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №109680707 від 30.12.2017 вбачається, що 28.12.2017 квартира АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі продажу серія та номер 2014, посвідченого ПН ХМНО Звєрєвим А.М. перейшла у власність ОСОБА_8 .

09.11.2018 року ОСОБА_6 стала власником квартири АДРЕСА_7 відповідно до договору купівлі-продажу квартири.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. було надано належним чином засвідчені договір купівлі продажу від 09.09.2016 та матеріали, які були надані позивачем для його укладення: довідка з місця проживання та склад сім`ї та прописку, видана КП «Жилкомсервіс», дільниця 11, №477 від 08.09.2016 громадянину ОСОБА_10 , в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_4 , 1974 р.н. з 11.11.2009 року; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_17 заповідала своєму сину ОСОБА_10 частку у праві спільної часткової власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; заява ОСОБА_10 від 09.09.2016 року, зі змісту якої вбачається, що останній повідомив, що відчужувана квартира за адресою: АДРЕСА_4 не є об`єктом спільної власності та перебуває в його приватній власності, набута за час шлюбу, але в порядку спадкування, неповнолітніх, малолітніх дітей, недієздатних або обмежено дієздатних осіб, які були б зареєстровані в вищевказаній квартирі немає; заяву ОСОБА_5 , заяву ОСОБА_19 , витяг про державну реєстрацію прав №31789697 від 25.10.2011, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №26029587 від 03.02.2011, Звіт про оцінку майна №080916-2, інформаційні довідки, свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2011 року.

Відповідно до Звіту про оцінку майна №080916-2 від 08.09.2016, він виготовлений на замовлення ОСОБА_10 . Відповідно до висновку про вартість майна оціночна вартість- квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_4 становить 1353600,00 грн. без ПДВ.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Згідно позиції Верховного Суду України в постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2723цс16: «у разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України. Одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними».

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Оскільки відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, слід зазначити, що стаття 215 цього Кодексу також розмежовує недійсні правочини на нікчемні якщо їх недійсність прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але які у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом, можуть бути судом визнані недійсними. Кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до Цивільного кодексу України усі фізичні особи мають цивільну правоздатність (ст.25 ЦК України). Для визнання осіб суб`єктами цивільного права необхідна наявність цивільної правосуб`єктності, тобто їхньої право- та дієздатності.

Правоздатність у фізичної особи виникає від дня народження і припиняється з її смертю (або з оголошенням її померлою).

Дієздатність фізичної особи це здатність особи своїми діями набувати цивільні права, самостійно їх здійснювати та створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Зі смертю власника право власності припиняється (ст.. 317, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За змістом ч. 4 ст. 25, п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а також припиняється представництво за довіреністю у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.

Згідно із частиною третьоюст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина першаст.229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ провизнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст.ст.229-233ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Проте, лише з`ясування таких обставин самі по собі - без доведення наявності такої вади волі, помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у відчужуваному житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Позивач у позовній заяві посилався на те, що в час укладення спірного договору помилявся з приводу його правової природи. Однак, докази на підтвердження наведених доводів матеріали справи не містять.

При цьому, вказані вище обставини, на переконання суду, не дозволяють кваліфікувати спірний правочин як такий, що вчинений під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

В свою чергу, статтями 12 і 81ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст.82ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.ст.76-80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач стверджує, що договір купівлі продажу від 09.09.2016 він підписав будучи введеним в оману щодо природи правочину, оскільки вважав, що підписує договір застави квартири.

Разом з тим, сторона позивача належних та допустимих доказів укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року будучи введеним позивача в оману не надала. Так, матеріалами справи встановлено, що всі документи необхідні для оформлення договору купівлі продажу 09.09.2016 приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. були надані самим позивачем. Доказів на спростування вказаних обставин позивачем суду надано не було. Наявність підпису позивача на договорі купівлі- продажу свідчить про те, що він розумів значення договору, його умови та правові наслідки. Зворотне позивачем не доведено.

Відповідно до п.6 вказаного договору права неповнолітніх дітей в результаті відчуження квартири АДРЕСА_7 не порушені, що сторонами підтверджено на момент підписання договору. Також суд приймає до уваги посилання відповідача, що продавець ОСОБА_10 є дідом, а не батьком неповнолітнього на час укладення договору ОСОБА_9 , батьком якого є ОСОБА_4 , позовні вимоги якого в цій справі було залишено судом без розгляду за його ж заявою, який з сином не проживав у спірній квартирі та був знятий з реєстрації у 2017 році. Судом також взято до уваги висновки апеляційного суду в постанові від 12.10.2023 по справі №646/6737/20, посилання відповідача на фактичне місце проживання батька ОСОБА_9 - ОСОБА_4 на момент укладення договору за іншою адресою( АДРЕСА_1 ), а також їх зареєстроване з матір`ю місце проживання у м.Херсоні.

Окрім того, в тексті спірного договору зазначено, що він прочитаний нотаріусом вголос, а також продавцем та покупцем особисто. Текст договору викладено українською мовою, сторонам зрозумілий, з текстом згодні.

Таким чином, посилання позивача на те, що позивач вважав нібито посвідчується договір позики та договір іпотеки не відповідає дійсності. Справжність підпису позивачем не оспорювалось, клопотань про призначення відповідних експертиз заявлено не було. Крім того, позивачем перед укладенням договору купівлі-продажу замовлено звіт про оцінку майна №080916-2 від 08.09.2016, в якому вказано, що мета оцінки- саме визначення вартості майна для відчуження. Отже, судом вбачається, що позивач, з метою підготовки до укладення договору купівлі продажу квартири самостійно звернувся до суб`єкта оціночної діяльності, вказавши метою оцінки саме визначення вартості майна для відчуження, що також спростовує посилання на помилку щодо правової природи правочину. Позивачем при укладенні договору купівлі- продажу було подано нотаріусу документи, що посвідчують право власності на майно, які були долучені до справи нотаріуса, а не повернуті позивачу.

Довідка, на яку посилається позивач як фіктивну, з місця проживання та склад сім`ї та прописку, видана КП «Жилкомсервіс», дільниця 11, №477 від 08.09.2016 на замовлення саме позивача ОСОБА_10 і єдиною зареєстрованою особою в житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_4 є син позивача ОСОБА_4 , 1974 р.н. Доказів, на підтвердження того, що ця довідка є підробленою до суду на час розгляду справи не надано.

Відомості про результати розслідування кримінального провадження №0005104 від 26.12.2017 на яке посилався у позові позивач до суду не представлено.

Крім того, ОСОБА_10 власноруч написав приватному нотаріусу заяву, зі змісту якої вбачається, що останній повідомив, що відчужувана квартира за адресою: АДРЕСА_4 не є об`єктом спільної власності та перебуває в його приватній власності, набута за час шлюбу, але в порядку спадкування, неповнолітніх, малолітніх дітей, недієздатних або обмежено дієздатних осіб, які були б зареєстровані в вищевказаній квартирі немає.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції. Позивач є дієздатною особою, доказів про те, що він є малограмотним або безграмотним, не вміє читати, не розуміє українку мову або є інвалідом у зв`язку з чим не мав можливості прочитати та усвідомити договір, позивачем не надано. Також, до суду не надані договори позики, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, або щодо його помилки в природі правочину чи з порушенням вимог чинного законодавства.

Доказів утримання квартири позивачем до 2017 року (в тому числі квитанцій про сплату послуг) позивачем не надано. Факт підробки документа на цей час не встановлено, будь- якого рішення з цього приводу позивачем не долучено.

Тобто, у справі відсутні достатні докази про те, що ОСОБА_10 вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі. Позивачем не доведено факту укладення договору за наявності будь-якого впливу зі сторони відповідача, здійсненого з метою укладення договору, тобто позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача при укладенні спірного правочину.

За таких обставин, коли справжність підпису продавця квартири ОСОБА_10 від його імені в оспорюваному договорі купівлі-продажу квартири від 09.09.2016 року не спростована, твердження позивача про те, що квартира вибула із володіння ОСОБА_10 поза його волею, не можна вважати такими, що підтверджується належними і допустимими доказами.

Враховуючи, що позовна вимога про визнання договору купівлі- продажу квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 від 09.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. за р.№3974 недійсним не підлягає задоволенню, підстави витребування квартири за адресою: АДРЕСА_4 з володіння добросовісного набувача вказаної квартири ОСОБА_6 відсутні.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог за їх недоведеністю.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, поклавши їх на позивача.

Керуючись статтями 4-7, 10-13, 19, 258, 265, 268, ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_1 (раніше- ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ), треті особи: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_6 ), ОСОБА_9 , в особі представника ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторія Юріївна(м.Харків, м-н Свободи, 7, гот. «Харків», 1 корп., 2 пов, к.122) про визнання договору купівлі- продажу квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 від 09.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко В.Ю. за р.№3974 недійсним, витребування квартири за адресою: АДРЕСА_4 з володіння ОСОБА_6 та відшкодування судових витрат відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Я.В. Губська