Дата документу 06.02.2025
Справа № 334/5489/24
Провадження № 2/334/304/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої: судді Телегуз С.М., за участю секретаря Міщенко А.О., розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за уточненою позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2024 року до суду звернулася представник: адвокат Трачук Н.І. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та додаткових витрат на дитину.

25.07.2024 року ухвалою суду закрито провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

24.09.2024 року Постановою Запорізького апеляційного суду ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2024 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Матеріали цивільної надійшли до Ленінського районного суду м. Запоріжжя 03.10.2024 року.

03.10.2024 року за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Телегуз С.М.

04.10.2024 року ухвалою судді прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

16.10.2024 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_2 з відзивом на позов.

06.12.2024 року до звернулася представник позивача: адвокат Трачук Н.І. з заявою про долучення до матеріалів справи нотаріального посвідченого перекладу документів, надавши уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування уточненого позову посилалися на те, що 24.09.2005 року його батьки зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він - ОСОБА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2015 року по справі № 334/8482/15-ц шлюб між батьками розірвано.

Їх родина: він, мама та сестра з травня 2014 року проживали у тимчасово окупованому Криму у батьків мами і у 2015 році м. Запоріжжя не приїздив ніхто з нас, тому посилання батька на те, що мама у 2015 році подавала на розлучення з ним особисто протирічать його ж відзиву, де він зазначив, що з 2014 року вони постійно проживають на тимчасово окупованій території. Ця обставина ним визнається.

Батько обіцяв їх утримувати, але обіцянки не виконав, з 2022 року повністю припинив допомагати, факт періодичного перерахування коштів на його розсуд до 2022 року визнається. У зв`язку з чим мама була вимушена звернутися до суду з приводу стягнення аліментів на їх з сестрою утримання.

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.11.2022 року по справі № 334/4887/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частки від усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини, починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення кожним з дітей повноліття.

Судовий наказ передано на виконання до Дніпровського ВДВС, де зараз перебуває на виконанні ВП №70444953, боргу не має, бо батько працевлаштований офіційно, але отримані аліменти мама вимушена була витратити лише на їх навчання, брати участь у фінансуванні навчання батько відмовляється.

ІНФОРМАЦІЯ_4 він досяг повноліття та втратив право на аліменти.

У серпні 2021 року за його бажанням мама від його імені уклала договір про освіту та з вересня 2021 року він навчався на денному відділенні очної форми навчання у ФДБОЗВО «російський державний університет правосуддя», так як їх територія окупована, повернутися в Запоріжжя вони не мають змоги, обрати навчання за кордоном також, бо відповідач не бажає оплачувати навчання, а мама не має такої можливості.

Оплата навчання проводилась мамою, як стороною договору та у його інтересах, як законним представником, за рахунок її коштів, так і за рахунок його, які він збирав тривалий період часу, бо розумів, що допомоги від батька чекати неможливо, так і за рахунок коштів батьків мами, та у 2023-2023 роках за рахунок примусово стягнутих з відповідача аліментів, які вони не витрачали на одяг та їжу, а збирали на навчання, так як доходу мами недостатньо.

Прохання мами про допомогу відповідач ігнорував, оплачувати аліменти у зв`язку з продовженням його навчання, про що йому достовірно відомо, батько також не бажає, що змушує його звернутися до суду з позовом, бо він не має і не може мати доходів через навчання на денному відділенні, а доходи батька, який працює у Департаменті внутрішньої безпеки поліції дозволяють йому як оплачувати аліменти на його утримання до закінчення навчання, так і відшкодувати витрати на навчання, що є додатковими витратами.

Відповідно договору від 25.08.2021 року за договором сплачено 287180 рублів, що за курсом НБУ на 04.12.2024 року складає 114417,39 грн., а тому він вправі вимагати від батька відшкодування половини цих витрат у розмірі 57208,70 грн. Крім того, 25.07.2024 року укладено новий договір про навчання № КРФ-14/24ЮФ-СБ-Д, згідно умов якого він продовжує навчання на бакалавраті на денній формі, починаючи з 02.09.2024 року строком три роки. Вартість навчання становить 372900 рублів, з яких вже сплачено 48687 рублів, що за курсом НБУ на 04.12.2024 року складає 19397,73 грн., тому він вправі вимагати від батька відшкодування половини цих витрат у розмірі 9698,87 грн.

Загальна сума до стягнення складає 66907,57 грн.

Вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати його до закінчення навчання, але не більше ніж до 23 років.

Повідомили, що попередній розрахунок судових витрат складається: 1211,20 грн. судовий збір, 6000 грн. витрати на правничу допомогу, 2000 грн. участь у судовому засіданні, 9090 грн. послуги перекладу документів та нотаріальне посвідчення.

Прохали: 1) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додаткові витрати у розмірі 66907,57 грн.; 2) стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до закінчення навчання, але до досягнення ним 23 річного віку; 3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн., витрат на переклад та нотаріальне посвідчення документів у розмірі 9090 грн. та судового збору у розмірі 1211,20 грн., всього 18301,20 грн.

25.12.2024 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_2 з відзивом на позов, в якому посилався на те, що 14.12.2024 року ним отримано черговий позов щодо стягнення з нього додаткових витрат у розмірі 66907,57 грн. та 18301,20 грн.

В якості доказу представник позивача надає договір № КРФ-279/21-ФНО-ПСО(9) про освіту від 25.07.2024 року, укладений заступником директора з навчальної та виховної роботи Кримської філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь) ОСОБА_5 та замовником ОСОБА_1 і студентом ОСОБА_1 . Зі змісту якого ОСОБА_6 нібито продовжує платне навчання у вказаному закладі для отримання рівня бакалаврат у м. Сімферополь АР Крим, який з 2014 року окупований росією.

Функціонування російських учбових закладів на тимчасово окупованих територіях України є незаконними та не є офіційно визнаними в системі освіти України.

Зазначає, що ч.1,2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» були використані Ленінським районним судом м. Запоріжжя під час розгляду справи № 334/7385/23, по якій 13.11.2023 року винесене рішення. 08.02.2024 року постановою Запорізького апеляційного суду рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року залишено без змін. 26.02.2024 року ухвалою Верховного суду відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Крім цього, навчальний заклад ОСОБА_7 чи його матір`ю був обраний на власний розсуд без погодження з ним. Мотиви вибору освітнього закладу, що залежать від матеріальних можливостей та бажання батьків, позивачем не наведено, не надано жодних доказів про те, що між ними було досудове узгодження питання щодо навчання.

Прохав відмовити у задоволенні позову.

08.01.2025 року до суду звернувся відповідач ОСОБА_2 з відзивом на позов, в якому посилався на те, що в якості доказів представник позивача надає наступні документи, а саме: 1) Договір про освіту №КРФ-279/21-ФНО-ПСО(9) від 25.08.2021 року, укладений директором Кримської філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь) Зіміним В.М. та замовником ОСОБА_1 і студентом ОСОБА_1 ; 2) Договір про освіту № КРФ-14/24-ЮФ-СБ-Д про освіту від 25.07.2024 року, укладений заступником директора з навчальної та виховної роботи Кримської філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь) Новіковою Т.Ю. та замовником ОСОБА_1 і студентом ОСОБА_1 ; 3) Довідку від 09.09.2024 року № 0909/24, виданої Кримським філіалом федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь); 4) Квитанції.

Зі змісту договорів встановлено, що відповідно до першого договору від 25.08.2021 року ОСОБА_6 з 01.09.2021 року нібито почав платне навчання у вказаному вище закладі та протягом 2 років 10 місяців здобував освіту з кваліфікацією «юрист», а відповідно другого договору від 25.07.2024 року ОСОБА_6 з 02.09.2024 року нібито продовжив платне навчання у тому ж закладі для отримання рівня бакалаврат, термін навчання 4 роки.

Згідно реквізитів договорів - місцем надання освітніх послуг є Кримська філія федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя». З 2014 року і по теперішній час АР Крим визнана окупованою територією України, а російська федерація визнала АР Крим частиною своєї території та запровадила російське законодавство.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року по справі № 334/7385/23, яке набрало законної сили, встановлено, що документи у сфері освіти та науки, видані нелегітимними структурами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях України, є недійсними та не визнаються в Україні, і договір від 25.08.2021 року № КРФ-279/21-ФНО-ПСО визнаний судом як неналежний доказ.

Прохав: 1) Договір від 25.08.2021 року № КРФ-279/21-ФНО-ПСО не використовувати в якості доказу справі, так як рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року по справі № 334/7385/23, яке набрало законної сили, зазначений договір був визнаний як неналежний доказ; 2) Питання про використання в якості доказів договору від 25.07.2024 року № КРФ-14/24-ЮФ-СБ-Д та інших документів по цій справі - вирішити, спираючись на судову практику аналогічної категорії № 334/7385/23.

22.01.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 06.02.2025 року.

06.02.2025 року позивач та його представник: адвокат Трачук Н.І. в судове засідання не з`явилися, 06.02.2025 року представник подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, прохала розглянути за наявними у матеріалах справи доказами, а також вирішити питання стягнення судових витрат (правничу допомогу у розмірі 10000 грн., витрат на переклад та нотаріальне посвідчення документів у розмірі 9090 грн. та судового збору у розмірі 1211,20 грн. у суді першої інстанції та судового збору у суді апеляційної інстанції 605,60 грн., всього 20906,68 грн.

06.02.2025 року відповідач в судове засідання не з`явився, 06.02.2025 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність, прохав відмовити у задоволенні позову.

06.02.2025 року третя особа в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила.

Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Позивачем будь-яких доказів (свідоцтва про народження, паспорту, судового наказу про стягнення аліментів), що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги суду не надано.

13.11.2023 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/7385/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

08.02.2024 року постановою Запорізького апеляційного суду у справі № 334/7385/23 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року залишено без змін.

26.02.2024 року ухвалою Верховного Суду у справі № 334/7385/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08.02.2024 року.

Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.11.2023 року у справі № 334/7385/23 набрало законної сили 08.02.2024 року.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, Ленінським районним судом м. Запоріжжя у рішенні від 13.11.2023 року у справі № 334/7385/23 встановлено наступні обставини: «сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року. Судовим наказом, виданим Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 04.11.2022 року по справі №334/4887/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини».

04.03.2024 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг повноліття та втратив право на утримання від батька відповідача у справі.

Позивачем надано наступні оригінали письмових доказів:

1) Договір про освіту №КРФ-279/21-ФНО-ПСО(9) від 25.08.2021 року, укладений директором Кримської філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь) Зіміним В.М. та замовником ОСОБА_1 і студентом ОСОБА_1 ;

2) Договір про освіту №КРФ-14/24-ЮФ-СБ-Д про освіту від 25.07.2024 року, укладений заступником директора з навчальної та виховної роботи Кримської філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь) ОСОБА_5 та замовником ОСОБА_1 і студентом ОСОБА_1 ;

3) Довідка від 09.09.2024 року № 0909/24, виданої Кримським філіалом федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь);

4) Квитанції про оплату за навчання.

Згідно вказаних документів позивач з 2021 року навчається на денному відділенні очної форми навчання на платній основі у Кримській філії федерального державного бюджетного навчального закладу вищої освіти «російський державний університет правосуддя» (м. Сімферополь), за спеціальність «юриспруденція», строк закінчення навчання 31.08.2027 року, на підтвердження здійснення оплати за навчання позивачем надані відповідні квитанції.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного:

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на час навчання.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього кодексу.

Відповідно ст.53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про освіту» право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих.

Згідно ч.12 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України, які проживали на тимчасово окупованій території, мають право на здобуття або продовження здобуття освіти певного рівня у порядку, визначеному законодавством, на території інших регіонів України за рахунок коштів державного та/або місцевого бюджету з наданням місця в гуртожитку на час навчання.

Згідно ч.1,2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Діяльність окупаційної адміністрації у Автономній Республіці Крим суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Між тим, вказаними приписами «намібійських винятків» не узгоджено беззаперечне та безапеляційне прийняття усіх виданих окупаційною владою документів.

Процедура визнання в Україні іноземних документів про освіту здійснюється відповідно до Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в європейському регіоні (Лісабон, 11 квітня 1997 р.), ратифікованої Законом України від 03.12.1999 року №1273-ХІУ «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні», міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, Порядку визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти та Порядку визнання в Україні документів про середню, середню професійну, професійну освіту, виданих навчальними закладами інших держав, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 05.05.2015 року №504 «Деякі питання визнання в Україні іноземних документів про освіту», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.05.2015 року за № 614/27059.

Таким чином, додані позивачем докази щодо його навчання на тимчасово окупованій території України не можуть бути визнані судом належними доказами у справі, оскільки в силу закону є недійсними та не визнаються в Україні.

Щодо вимоги позивача про стягнення додаткових витрат.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину.

Відповідно ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.

При цьому суд зазначає, що обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, діє тільки до повноліття дитини, а щодо повнолітнього сина положення ст.185 СК України не застосовується. Норми глави 16 СК України не передбачають самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батька брати участь у додаткових витратах на повнолітнього сина, що продовжує навчання.

Таким чином, суд вважає, що у позивача, як у повнолітнього сина, відсутнє право на звернення до суду з вимогою про стягнення на свою користь додаткових витрат, оскільки таке право належало його матері до досягнення ним повноліття, а у відповідача відсутній обов`язок щодо сплати таких витрат на повнолітнього сина.

Крім того, як вже встановлено судом додані позивачем докази щодо його навчання на тимчасово окупованій території України не можуть бути визнані судом належними доказами у справі, оскільки в силу закону є недійсними та не визнаються в Україні.

В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19).

А тому позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Відповідно ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 211, 247, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 182, 185, 199, 200, 201 СК України, -

ВИРІШИВ:

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та додаткових витрат на дитину залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 13 лютого 2025 року.

Суддя: С.М.Телегуз