РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/2870/24

Провадження № 22-ц/4815/74/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР", в особі директора Ткаченко М.М. (наказ №30/к/тр від 31 травня 2024 року), звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить:

- стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит №4906298 від 27.09.2021 у розмірі 66500,00 грн.;

- стягнути з відповідача понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн.

- стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 17000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 вересня 2021 року між ТОВ "МІЛОАН" та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит №4906298 (далі - Договір).

Відповідач, отримавши кредитні кошти, в обумовлений строк їх не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед кредитором.

13 січня 2022 року було укладено договір №13-01/2022-79, відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за Договором №4906298.

10 березня 2023 року було укладено договір №10-03/2023, відповідно до якого ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" відступило на користь ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за Договором №4906298.

Таким чином, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" наділено правом вимоги до відповідача за Договором №4906298.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 вересня 2024 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" заборгованість за Договором про споживчий кредит №4906298 від 27 вересня 2021 року в розмірі 66500,00 грн. (шістдесят шість тисяч п`ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень) сплаченого судового збору та 17000 грн. (сімнадцять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у зв`язку з порушенням місцевим судом норм процесуального права, незастосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надав належних доказів переказу кредитних коштів первинним кредитором, а їх отримання спростовується випискою по банківському рахунку відповідача наданою АТ "Ощадбанк". Крім того апелянт заперечує факт укладення договору, що підтверджує зверненням до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення (шахрайства).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Коллект Центр" заперечує викладені апелянтом доводи. Вказує, що договір укладений відповідно до вимог ЦК України та ЗУ "Про електронну комерцію", що підтверджується доказами долученими до позовної заяви. Вважають, що виписка АТ "Ощадбанк" по іншому рахунку відповідача не спростовує факту надсилання та отримання кредитних коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У частині другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

За змістом статті 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України "Про інформацію" та спеціальний Закон України "Про захист персональних даних".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Звертаючись з позовом ТОВ "Коллект Центр" надало копію електронного Договору про споживчий кредит №4906298 від 27 вересня 2021 року сторонами якого є первинний кредитор ТОВ "Мілоан" та відповідач ОСОБА_1 .

Доводи апелянта щодо неукладеності договору суперечать пункту 10 договору, який містить персональні дані відповідача, зокрема ПІБ, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу реєстрації та підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до ч. 6 та 8 ст. 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Згідно платіжної інструкції №57337606 від 27.09.2021 року ТОВ "Мілоан" здійснило переказ 10000 гривень на банківську картку ОСОБА_1 .

Як доводить позивач банківська картка № НОМЕР_1 відкрита в АТ "Ощадбанк".

На спростування вказаних доводів відповідач надав виписку по рахунку відкритому в АТ "Ощадбанк": НОМЕР_2 за період з 01.09.2021 по 30.09.2021.

Колегія суддів вважає, що такий доказ не спростовує як приналежність йому банківської картки так і факт надсилання вказаних коштів на таку картку. При цьому суд виходить з того, що номер рахунку та банківська картка не є тотожними. В матеріалах справи відсутні відомості про видані відповідачу картки та відкриті рахунки в АТ "Ощадбанк", хоча відповідач має безпосередній доступ до такої інформації як клієнт банку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Нормами статей 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У позовній заяві ТОВ "Коллект Центр" просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та заборгованість за комісією.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

За умовами договору позичальнику надано кредит в розмірі 10000 грн., який він зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах.

Кредит надається строком на 30 днів з 27.09.2021 (строк кредитування) до 27.10.2021.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 4500 грн., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Розмір відсотків згідно з додатком №1 "Графік платежів" до цього договору встановлено в сумі 4500,00 грн.

Відповідно до п.2.3.1.2 Договору про споживчий кредит позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п.1.6. Договору.

Разом з тим, в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи таких не містять щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п.п.2.3.1.1.-2.3.1.2 Договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п.п. 2.3.2, 4.1.,4.2. Договору.

В додатку №1 "Графік платежів" до кредитного договору вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані Графіку в особистому кабінеті позичальника.

Як слідує з наявної в матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в період з 28.09.2021 по 27.10.2021 відповідно до пункту 1.5.2. договору про споживчий кредит, а з 28.10.2021 по 26.12.2021 відповідно до пунктів 1.6. та 2.3.1.2 договору.

Проте, ТОВ "Коллект Центр" не надано доказів на підтвердження продовження строку кредитного договору у відповідності до пункту 2.3.1 договору, зміни процентної ставки чи оновлення Графіку розрахунків, які б передбачали сплату відповідачем процентів у розмірі 55500,00 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом починаючи з 27 жовтня 2021 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Звертаючись до суду, підставою позову ТОВ "Коллект Центр" визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь кредитора підлягає стягненню конкретно визначена сторонами Договору про споживчий кредит №4906298 від 27 вересня 2021 року заборгованість в розмірі 15500 гривень (10000 грн. тіла кредиту; 4500 грн. процентів за користування кредитом; 1000 грн. комісії)

Місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

За змістом статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з частковим задоволенням позову (23,31%) на відповідача покладається судовий збір за його подачу в розмірі 705 грн. 82 коп. (3028х23,31%), а в зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (76,69%) на позивача покладається судовий збір за її подачу в розмірі 3483 грн. 25 коп. (4542х76,69%).

Таким чином, з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2777 грн. 43 коп. (3483,25705,82).

Крім судового збору на користь позивача стягнуті витрати на правничу допомогу у розмірі 17000 гривень, які також підлягають зменшенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 3962 гривень 70 копійок. (17000х23,31%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" заборгованість за Договором про споживчий кредит №4906298 від 27 вересня 2021 року в розмірі 15500,00 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень) сплаченого судового збору та 3962 гривні 70 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 2777 гривень 43 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.