П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 757/57542/21

Провадження: № 22-ц/824/5286/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кобзар Юлії Богданівни в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», про розірвання депозитного договору та стягнення коштів,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 15.03.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір від 15.03.2013 року типу «Депозит Плюс на 12 місяців» на підставі якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 200 000,00 грн. Навесні 2014 року його рахунки було заблоковано банком, й нарахування відсотків припинено. Відповідно до довідки банка від 16.02.2018 року на депозитному рахунку № НОМЕР_1 обліковуються 202 827,64 грн., на рахунку № НОМЕР_2 - 52,39 грн. 25.10.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву ОСОБА_1 від 19.10.2021 року про розірвання депозитного договору та видачу коштів. Станом на 28.10.2021 року його вимоги банком безпідставно не виконані. Зазначає, що факт існування договірних відносин між ним та відповідачем підтверджується довідкою банка № 4J40FKQJNKNF13PO від 16.02.2018 року, довідкою банка № 20323644 від 30.04.2014 року, заявою від 19.10.2021 року про розірвання депозитного договору та описом вкладеного, поштовою накладною, скрін-шотом з сайту Укрпошти. Блокування карткового рахунку та припинення нарахування відсотків зумовлено припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році. Вважає, що припинення діяльності філії банку не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до цивільного законодавства України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором «Депозит Плюс на 12 місяців» від 15.03.2013 року, на підставі якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , у розмірі 202 827 грн. 64 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави 2 028 грн. 28 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кобзар Ю. Б. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду в частині задоволених вимог, просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не було враховано надані відповідачем суду докази щодо переведення боргу грошових коштів позивача на іншу юридичну особу за договором про переведення боргу від 17.11.2014 року, а відтак, вважає, що ухвалення судового рішення у даній справі безпосередньо впливає на права та обов`язки іншої юридичної особи - ТОВ "ФК "ФІНІЛОН", яка є на даний час новим боржником за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі. Крім того, вказує, що суд суд першої інстанції, ухвалюючи своє рішення, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018року у справі № 523/9076/16-ц та в постанові Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі № 761/30025/16-ц.

Звертає увагу, що ухвалою Печерського районного суду від 06.02.2023 року було задоволено клопотання представника банку щодо витребування у позивача оригіналів документів, які підтверджують факт укладення депозитного договору № SAMDN6296 для огляду у судовому засіданні. Однак, позивач проігнорував ухвалу суду та не надав суду ані оригіналів документів, ані відповіді на таку ухвалу.

Поряд з цим, окремо просить суд зазначити у резолютивній частині рішення у справі, у разі залишення апеляційної скарги без задоволення/зміни рішення суду першої інстанції, про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку, оскільки суд першої інстанції зазначив про це тільки у мотивувальній частині рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Дугінов Д. А. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, вважав її необґрунтованою, зазначив про те, що позивач не надавав будь-якої згоди банку на переведення боргу ТОВ «ФК «Фінілон», що в свою чергу спростовує доводи банку щодо належного відповідача у справі.

Крім того, адвокат Дугінов Д. А. в інтересах ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі.

В судовому засіданні адвокат Кобзар Ю. Б. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з викладених в ній підстав, просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву представника позивача про розгляд справи без його участі та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.03.2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN6296 тип «Депозит Плюс на 12 місяців», на підставі якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 200 000 грн (т. 1 а. с. 7-9, 10).

У березні 2014 року вклад було заблоковано банком, нарахування відсотків припинено.

Згідно із довідкою банка № 20323644 від 30.04.2014 року, залишок коштів станом на 30.04.2014 року на рахунку № НОМЕР_1 становив 202 827,64 грн. (т 1 а. с. 10).

22.10.2021 року ОСОБА_1 направив на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву від 19.10.2021 року в якій зазначив, що, відповідно до виписки № 4J40FKQJNKNF13PO від 16.02.2018 року, на його рахунку № НОМЕР_1 обліковуються кошти у розмірі 202 827,64 грн та на рахунку № НОМЕР_2 обліковується 52,39 грн, у зв`язку із чим, просив розірвати договори на підставі яких було відкрито рахунки та видати залишки коштів.

25.10.2021 року заява ОСОБА_1 від 19.10.2021 року одержана АТ КБ «ПриватБанк» проте залишена без виконання (а. с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання депозитного договору суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 реалізував своє право на його розірвання, направивши на адресу банку заяву про розірвання договору та повернення коштів від 19.10.2021 року, яка була одержана АТ КБ «ПриватБанк» 25.10.2021 року, що також не заперечувалося відповідачем, а відтак, договір № SAMDN6296 від 15.03.2013 року було розірвано за ініціативою позивача з 28.10.2021 року (через 2 дні з моменту отримання банком заяви позивача про розірвання договору).

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України.

Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти.

За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)].

Згідно п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У п. 2.2.1.35 Умов та правил надання банківських послуг, Клієнт має право забрати вклад, підписавши заяву на розірвання вкладу за 2 робочих банківських дні до дати розірвання договору.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду, між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» мало місце укладення договору банківського вкладу № SAMDN6296 від 15.03.2013 року.

Як визначено у ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Тобто, за вказаних обставин, факт укладення депозитного договору № SAMDN6296 між позивачем та відповідачем не підлягає доказуванню.

Право дострокового розірвання договору позивачем не заперечується і відповідачем у заявах по суті справи.

Крім того, ОСОБА_1 реалізував своє право на розірвання договору № SAMDN6296 від 15.03.2013 року, направивши на адресу банку заяву про розірвання договору та повернення коштів від 19.10.2021 року, яка була одержана АТ КБ «ПриватБанк» 25.10.2021 року, що також не заперечується відповідачем.

А відтак, договір № SAMDN6296 від 15.03.2013 року було розірвано за ініціативою позивача з 28.10.2021 року (через 2 дні з моменту отримання банком заяви позивача про розірвання договору). Проте, відповідач, а ні суму вкладу, а ні відсотки не виплатив.

15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором № SAMDN6296 від 15.03.2013 року, оскільки вказаний договір був укладений ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Тобто, відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного з ОСОБА_1 договору та вимог чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів відмічає про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.

Проте, відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачу суми вкладу та виплати нарахованих відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN6296 від 15.03.2013 року не надав.

Інформацією про залишки коштів та нараховані відсотки клієнта ОСОБА_1 станом на 31.12.2017 року підтверджено, що залишок коштів на рахунках позивача становить 202 827,64 грн.

Крім того, АТ КБ «Приватбанк», в ході судового розгляду в суді першої інтанціїбуло долучено, зокрема, договір про переведення боргу № б.н. від 17.11.2014 року, додаткову угоду до договору про переведення боргу № б.н. від 18.11.2014 року, витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014», довідку АТ КБ «Приватбанк» від 09.06.2022 року (т. 1 а. с. 51-52, 53, 134, 135).

Із вищеперерахованих документів убачається, що на момент переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» сума коштів за зобов`язанням перед ОСОБА_1 становила 202 356,24 грнта 2 762,55 грн, які підлягають стягненню на користь позивача, про що було правильно зазначено судом першої інстанції.

Поряд з цим, зі змісту позовної заяви убачається, що позивач просив стягнути суд з відповідача на його користь 202 827,64 грн.

З огляду на положення ч. 2 ст. 264 ЦПК України, якими передбачено, що суд не може виходити за межі позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми вкладу за депозитним договором № SAMDN6296 типу «Депозит Плюс на 12 місяців» на підставі якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 202 827,64 грн, тобто, в розмірі, визначеному позивачем.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу.

Щодо позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 28.10.2021 року по 17.12.2021 року, то колегія суддів зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Відтак, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто, після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст. ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі 757/37163/20-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи те, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пеня за договором в № SAMDN6296, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується, а отже, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Перевіряючи висновки суду в частиніпозовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 52,39 грн залишку коштів на рахунку № НОМЕР_2 , то колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про те, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, згідно інформації про залишки коштів та нараховані відсотки клієнта ОСОБА_1 станом на 31.12.2017 року, рахунок № НОМЕР_2 є «Бонусним договором», який був закритий 07.03.2019 року з нульовим залишком, а позивачем, в свою чергу, належних, допустимих та достатніх доказів на спростування вказаної інформації позивачем не надано.

Перевіряючи висновки суду щодо позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання депозитного договору № SAMDN6296 від 15.03.2013 року на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , то колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 реалізував своє право на розірвання договору № SAMDN6296 від 15.03.2013 року та вказаний договір є розірваним з 28.10.2021 року, що також визнається відповідачем.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у цій справі, а відповідальність за невиконані перед позивачем зобов`язання має нести ТОВ «Фінілон», з яким АТ КБ «Приватбанк» уклав договір про переведення боргу, не можуть бути прийняті судом в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що саме АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у справі, оскільки договір про переведення боргу, укладений 17.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон», не породив правових наслідків для ОСОБА_1 , тобто, не відбулося переведення боргу, є правильним.

Крім того, колегія суддів відмічає, що неможливість пред`явлення позивачем оригіналу квитанції про внесення коштів на рахунок не спростовує факту існування договірних відносин між сторонами та зобов`язання банку перед позивачем, оскільки таке підтвердження було отримано в ході судового розгляду безпосередньо від банку.

Щодо не зазначення в резолютивній частині рішення суду щодо сум, які підлягають оподаткуванню, колегія суддів зазначає про таке.

Так, в мотивувальній частині рішення суду зазначено про те, що з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання та з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, а отже, сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, визначається без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що положення статті 265 ЦПК України, якими передбачено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів.

При цьому, колегія суддів роз`яснює, що АТ КБ «ПриватБанк» не позбавлено можливості, у разі виникнення питань щодо здійснення оподаткування, звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою щодо роз`яснення судового рішення, а саме щодо способу його виконання.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Кобзар Ю. Б. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кобзар Юлії Богданівни в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова