Справа № 521/1573/25
Номер провадження № 2/521/2674/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Ганошенка С.А.,

за участі секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся 28.01.2025 року до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, в якому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 28 жовтня 2005 року, шлюб був зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про що складено відповідний актовий запис № 1470 та видано свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1 від 28.10.2005 року. Від спільного шлюбу мають двоє синів, один з яких, на час розгляду справи, є малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час сімейного життя з`ясувалося, що вони з відповідачкою мають різні погляди на життя, стосунки погіршилися, сторони проживають окремо близько трьох років, спроб з обох сторін для збереження шлюбу не було, сім`я розпалася та існує формально, спільне господарство не ведуть. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. У зв`язку з зазначеним, позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.01.2025 року було відкрито провадження у справі у спрощеному позовному порядку. Судове засідання призначено на 06 лютого 2025 року. Через перебування головуючого судді на лікарняному з 03.02.2025 по 07.02.2025 року засідання у справі перенесено на 10.02.2025 року.

В судове засідання 10.02.2025 року з`явилися позивач та його представник адвокат Пасічник О.В., під час розгляду справи на задоволенні позову наполягали з підстав, зазначених у ньому, просили зазначити, що малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишається проживати з батьком.

У судове засідання з`явилася відповідачка ОСОБА_2 , яка проти розірвання шлюбу не заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

28 жовтня 2005 року шлюб між сторонами був зареєстрований у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про що складено відповідний актовий запис № 1470 та видано свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1 від 28.10.2005 року (а.с. 4).

Від спільного шлюбу мають двоє синів, один з яких, на час розгляду справи, є малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 7173 від 09.08.2013 року (а.с. 8). Старший син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг повноліття, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1074 від 25.04.2006 року (а.с. 9).

Позивач ОСОБА_1 є чинним військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується службовим посвідченням НОМЕР_4 від 06.10.2016 року (а.с. 20).

Є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_5 від 25.07.2019 року (а.с. 21).

Має у користуванні трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору тимчасового користування житловим приміщенням № 9/1 від 29.01.2024 року, укладеному між ним та ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина № НОМЕР_6 ) (а.с. 22-23).

На час розгляду цивільної справи діти проживають разом з позивачем та не оспорюється відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 є чинним військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується службовим посвідченням НОМЕР_7 від 10.12.2018 року (а.с. 20).

Додатково суду пояснила, що тривалий час з позивачем вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, діти проживають весь цей час з позивачем, оскільки вона є діючим військовослужбовцем та проживає на території військової частини в пристосованих приміщеннях, через невеликий проміжок часу буде приймати участь в ротації на території, де ведуться активні бойові дії, а тому немає змоги проживати разом з малолітньою дитиною через непристосованість до такого проживання бліндажів розміщення та існування реальної загрози з боку агресора.

У судовому засіданні сторони встановили між собою, що доцільним буде проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, позивачем по справі.

Майнового спору між сторонами немає.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною, а тому враховуючи позиції сторін у справі з цього питання, суд констатує, що сторони в цілому узгодили місце проживання малолітньої дитини між собою в інтересах дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, сумісного господарства не ведуть. Подружнє життя сторін не склалося, про що зазначено у позовній заяві.

Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між сторонами неможливе.

Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 1-12, 13, 76-80, 81, 89, 210, ст. ст. 223, 247, 258, 263-265, 268, 273, 275, 354, ЦПК України; ст. ст. 104, 105, 110, 112, 113 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 28 жовтня 2005 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис № 1470 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 28.10.2005 року - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_9 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України, копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 10.02.2025 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО