Провадження № 2/761/1394/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Яцишина А.О.

позивачки: ОСОБА_1

представника позивачки: ОСОБА_2

відповідачки: ОСОБА_3

представника відповідачки: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, відповідно до якого позивач просить суд: стягнуту з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 962 184,00 грн., що є еквівалентом 25 590,00 США та пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 19 184 823,00 грн., еквівалентну станом на день подання позову 510234,65 доларів США згідно курсу НБУ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 лютого 2020 року між ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивачка) та ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідачка) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. за реєстровим номером 198 (надалі за текстом - Договір). Також 23 квітня 2020 року було укладено договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. за реєстровим номером 370.

У позовній заяві вказано, що згідно п. 3.2 Договору про внесення змін та доповнень до договору позики, Сторони домовились про те, що остаточний розрахунок за цим Договором позики має бути здійснено не пізніше 21.06.2020 року. Станом на момент подачі даного позову, відповідач отримані від позикодавця кошти не повернула.

Позивачкою вказано, що відповідачкою грубо порушено умови Договору і станом на сьогоднішню дату зобов`язання по поверненню позики не виконано. Відповідно до п. 3.1 Договору, сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати гривневому еквіваленту доларів США за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «Правекс-банк» на дату здійснення платежу. Отже, на день подання позову сума позики, що залишилася відповідачкою неповернутою, становить 962 184,00 грн., що є еквівалентом 25 590 доларів США.

При цьому, у позовній заяві зазначено, що пунктом 6.1 Договору, за прострочення виконання зобов`язання за цим договором більше ніж на 3 (три) дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентна 5 % (п`яти відсоткам) від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Згідно п. 4.1.2 Договору, позичальник зобов`язується за порушення строків повернення позики, сплачувати позикодавцю штрафні санкції, визначені умовами цього Договору. Позивачкою вказано, що враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, тягне за собою обов`язок позичальника сплатити позивачу пеню. Сума пені у загальному розмірі становить 19 184 823,00 грн. (31 347,75 грн. (5 % від простроченої заборгованості) х 612 днів (кількість днів прострочення) за період 22.06.2020 до 24 лютого 2022 року еквівалентна станом на сьогоднішній день 510234,65 долари США за курсом продажу долара США ПАТ КБ «Правекс-банк» (1 долар США=37,60 грн.).

У зв`язку із наведеним, позивачка просила суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачки на корись позивачки вказану заборгованість.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2023 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче судове засідання.

В судовому засіданні 05.12.2023 відповідачкою ОСОБА_3 подано до суду відзив на позову заяву у якій вона просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що з врахування п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України та Постанови КМУ в період із з 22.06.2020 по 24.02.2022 за який позивачем розрахована пеня діяв карантин на території України, що є підставою для звільнення відповідача від солдати пені у зв`язку з цим відповідач вважає, що позивачем безпідставно та неправомірно нарахована пеню в розмірі 19 184 823,00 грн.

Окрім того у відзиві зазначено, що згідно позовної заяви, прострочення зобов`язання виникло з 22.06.2020 року, а тому відповідач вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом у позивача був до 22.06.2023, а позовна подана 01.08.2023, тобто із пропущеним строком позовної давності, а тому необхідно відмовити у задоволені позовних вимоги. Також відповідачем зазначено, що також пропущений строк на стягнення пені з відповідача.

Одночасно із відзивом стороною відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності в якій викладено аналогічні обґрунтування щодо строків, що були зазначені у відзиві.

В судовому засіданні залишено без розгляду відповідь позивача на відзив, оскільки порушено строки на їх подання та відсутнє клопотання про поновлення таких процесуальних строків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 29.02.2024 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13.06.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Видюка Дмитра Володимировича про зупинення провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

11.06.2024 до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

11.06.2024 до суду надішли письмові пояснення відповідачки.

Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідачка та представник відповідачки заперечували щодо задоволення позову у повному обсязі. Вказали, що фактично кошти отримувала мати відповідачки, а не відповідачка.

Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір позики від 21 лютого 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. зареєстрований в реєстрі за № 198 (далі - Договір позики), оригінал якого досліджено судом в судовому засіданні (а.с. 5-8).

17 березня 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору позики, посвідченого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.02.2020 за реєстровим №198, вказаний договір про внесення змін та доповнень № 1 посвідчений Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17.03.2020 зареєстровано в реєстрі за № 338, оригінал якого досліджено судом в судовому засіданні (а.с. 9-10).

23 квітня 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до Договору позики, посвідченого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.02.2020 за реєстровим № 198, вказаний договір про внесення змін та доповнень № 2 посвідчений Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23.04.2020 зареєстровано в реєстрі за № 370, оригінал якого досліджено судом в судовому засіданні (надалі - Договір №2) (а.с. 11-12).

Відповідно п. 1 Договору №2 сторони погодили виклади з п. 1.1. по п. 1.4. Договору позики у такій редакції: «1.1. Позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у позику позичальнику в грошову суму в розмірі 626 955,00 грн., що відповідає еквіваленту 25 590 доларів США за курсом за курсом 1 долар США -24,5 грн. 1.2. Грошові кошти, зазначені в п.1.1. цього договору передані позикодавцем позичальнику в повному обсязі. 1.3. Сторони за цим договором домовились про те, що вказана позика є безпроцентною. 1.4. Сторони домовились про те, що остаточний розрахунок за цим Договором позики має бути здійснено не пізніше двадцять першого червня дві тисячі двадцятого року».

Відповідно п. 2 Договору №2 сторони погодили виклади з п. 1.1. по п. 1.4. Договору позики у такій редакції: «3.1. Сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати гривневому еквіваленту 25 590,00 доларів США за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу.

Відповідачкою не заперечувався факт підписання у приватного нотаріуса вказаних договорів.

Доказів тому, що суму позики обумовлена в договорі, відповідачка особисто не отримувала - матеріали справи не містять і стороною відповідача доведено не було.

Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що нею було надано у позику відповідачу грошові кошти у сумі в сумі 626 955,00 грн., що відповідає еквіваленту 25 590 доларів США за курсом за курсом 1 долар США -24,5 грн. згідно умов договору позики від 21.02.2020 та договорами про весіння змін та доповнень від 17.03.2020 та 23.04.2020 до Договору позики, посвідченого Пірієвою О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.02.2020 за реєстровим №198, а відповідачка ОСОБА_3 зобов`язалася повернути позивачці ОСОБА_1 суму грошових коштів, що буде відповідати гривневому еквіваленту 25 590,00 доларів США за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу, не пізніше двадцять першого червня дві тисячі двадцятого року, доказів, що відповідачка ОСОБА_3 у встановлений строк виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять, відповідачкою не надано.

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквіваленту суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідачка договірні зобов`язання не виконала, враховуючи наданий позивачкою розрахунок, який перевірено судом, суд приходить до висновку, що вимога позовної заяви в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки суму основного боргу за договором позики від 21.02.2020 із наступними змінами та доповненнями від 17.03.2020 та 23.04.2020 в розмірі 962184,00 грн. - підлягає задоволенню.

Відповідачкою не надано суду доказів того, що договір позики від 21.02.2020 із наступними змінами та доповненнями від 17.03.2020 та 23.04.2020., які укладено між сторонами є нечинними, їх дійсність не спростована. Позову про визнання правочинів недійсними (удаваними) відповідач не подавала, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства дані правочини є укладеними, нікчемними законом не визнані, про що також свідчить відсутність заперечень відповідачки, що вона підписувала вказані договори.

Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення основного боргу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування заяви, відповідачкою зазначено, що згідно позовної заяви, прострочення зобов`язання виникло з 22.06.2020 року, а тому відповідач вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом у позивача був до 22.06.2023, а позовна подана 01.08.2023, тобто із пропущеним строком позовної давності, а тому необхідно відмовити у задоволені позовних вимоги.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позивачка звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики - 01 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку.

Відповідно до вимог договору позики із наступними змінами та доповненнями від 17.03.2020 та 23.04.2020 відповідачка ОСОБА_3 зобов`язалася повернути позивачці ОСОБА_1 суму грошових коштів не пізніше двадцять першого червня дві тисячі двадцятого року

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 р. на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 р. № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин.

Слід зауважити, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257. 258. 362, 559. 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Окрім того, згідно п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та станом на день розгляду справи не закінчився.

Разом із тим, внесено зміни до розпорядження КМУ від 25.03.2020 №338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30.04.2023. Також продовжено на всій території України карантин до 30.04.2023 р. Постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 - відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи вище викладене, строки, визначені, у т.ч. статтями 257.258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину та строк воєнного, надзвичайного стану.

Враховуючи те, що позивач звернулася до суду з даним позовом 01 серпня 2023 року, та відповідно положення чинного законодавства, тому строк позовної давності не пропущений, застосуванню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 19 184 823,00 грн., яка еквівалентна станом на день звернення до суду 510234,65 доларів США згідно курсу НБУ, слід зазначити наступне.

В обґрунтування вказаної вимоги, позивачкою вказано, пунктом 6.1 Договору, за прострочення виконання зобов`язання за цим договором більше ніж на 3 (три) дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 5 % (п`яти відсоткам) від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення,а тому сума пені у загальному розмірі становить 19 184 823,00 грн. (31 347,75 грн. (5 % від простроченої заборгованості) х 612 днів (кількість днів прострочення) за період 22.06.2020 до 24 лютого 2022 року еквівалентна станом на сьогоднішній день 510234,65 долари США за курсом продажу долара США ПАТ КБ «Правекс-банк» (1 долар США=37,60 грн.).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Тлумачення статті 549 свідчить, що: пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18).

У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Як уже зазначалось судом, постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 - відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22.

Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2023 у справі №709/1320/21.

Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у загальному розмірі становить 19 184 823,00 грн. за період 22.06.2020 до 24 лютого 2022 року.

Стосовно заяви відповідачки про застосування строку позовної давності в частині позовних вимог щодо пені, то суд вказує, що строк позовної давності підлягає застосуванню судом лише тоді, коли є підстави для задоволення вказаної вимоги, тому, з огляду на те, що суд відмовив у стягненні пені на підставі пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, питання стосовно застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не розглядалося судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші доводи позовної заяви та відзиву висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21.02.2020 із наступними змінами та доповненнями від 17.03.2020 та 23.04.2020 в розмірі 962184,00 грн.

Разом з тим, згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ст.141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути у на користь позивачки судовий збір в сумі 640,13 гривень пропорційно розміру задоволених вимоги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 257, 525, 526, 530, 533, 540, 543, 549, 553, 554, 625, 629, 629, 1046, 1047, 1049, п.п. 12,15,19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 137, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21.02.2020 із наступними змінами та доповненнями від 17.03.2020 та 23.04.2020 в розмірі 962184,00 грн.

В іншій частині позову щодо стягнення пені у розмірі 19184823,00 грн.- відмовити

Стягнути із ОСОБА_1 до ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640,13 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено: 30.01.2025.

Суддя: