н/п 2/490/474/2025 Справа № 490/5414/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат ,-

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Наприкінці червня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в особі директора Вишневської О.І. звернулося до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в обґрунтування якої послалося на те, що 02.03.2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит в загальній сумі 27 000 доларів США, зі сплатою відсотків за використання кредитом, у розмірі 13,50 %.

02.03.2007 між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за яким вона зобов`язалась відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за № 0 від 02.03.2007.

В подальшому, 02.08.2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит в загальній сумі 85 000 доларів США, зі сплатою відсотків зв використання кредитом, у розмірі 12,50 %.

02.08.2007 між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за яким вона зобов`язалась відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Банком, що виникли з Кредитного договору за № 0 від 02.08.2007.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2011 у справі № 2-217/11 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто на користь Банку 208 922,36 грн. та 674 588,17 грн. заборгованості за вказаними вище кредитними договорами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2015 у справі № 490/10035/15, замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

Окрім цього, перерахувавши практику суду касаційної інстанції, зазначає про існування наступних обставин:

- нарахування 3 % річних, інфляційних витрат є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

- стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

- у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, в тому числі рішення суду.

- вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат.

- індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми за цією нормою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Також, у додаткових поясненнях, на підтвердження факту переходу права вимоги до ТОВ «Кей Колект», позивачем надані договір факторингу № 1 від 12.12.2011, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», а також договір про відступлення прав за договорами іпотеки від 12.12.2011, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» (цедент) передає, а ТОВ «Кей-Колект» (цесіонарій) приймає права вимоги за договорами іпотеки, зокрема, за договором іпотеки, що був укладений за кредитними договорами № та № 0. Вказані кредитні договори перелічені в додатку до цього Договору, під порядковим номером 1164 та 1872, що свідчить про зміну кредитора у зобов`язанні, внаслідок відступлення права вимоги.

Тобто, ТОВ «Кей Колект» набуло право вимоги, в тому числі за договорами про надання споживчого кредиту № та № 0, разом з усіма забезпечувальними договорами, а також за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2011 у справі № 2-217/11.

Підсумовуючи вищевикладене, сторона позивача із посиланням на час дії в Україні карантину та воєнного стану, протягом яких строк позовної давності продовжує свою дію, просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача суму 3 % річних за період з 01.08.2017 по 23.02.2022 включно за прострочення сплати заборгованості за Договорами про надання споживчих кредитів № 0 та № 0 у сумі 121 053,06 грн., суму нарахованих інфляційних витрат, за період з 01.08.2017 по 23.02.2022 включно за прострочення сплати заборгованості за Договорами про надання споживчих кредитів № 0 та № 0, у сумі 377 311,49 грн., а також судові витрати за подання відповідного позову до суду, що складають 7 475,47 грн.

Відповідачі позов не визнали, у відзиві на позовну заяву, що був поданим їх представником адвокатом Носовим О.М. зазначено про те, що докази, долучені позивачем на підтвердження переходу права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект», не є належними та допустимими, адже не підтверджують в повному обсязі перехід права вимоги за договорами споживчого кредиту № 0 та № 0 тощо.

Так, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2015 у справі № 490/10035/15 про заміну сторони у виконавчому провадженні, з примусового виконання виконавчого листа № 2-217/2011, скасована ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2017 у справі № 490/1472/15-ц та в подальшому, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2015 по цій же справі, заяву ТОВ «Кей-Колект» було залишено без розгляду.

Як слідує із цієї ухвали суду апеляційної інстанції від 29.05.2017 у справі № 490/1472/15-ц, позивачем надані докази про набуття права вимоги за договором споживчого кредиту № 0. За такого, заборгованість за вказаним договором складає лише 208 922,36 грн., а не 882 627,02 грн., як зазначено в розрахунках сум інфляційних витрат та 3 % річних.

Також, у додаткових поясненнях представником відповідача зазначено, що посилання позивача на те, що за умовами договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.11.2011 до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № від 02.08.2007, року не заслуговують уваги, так як зазначений договір був укладений на підставі договору факторингу № 1 від 12.11.2011, яким перехід такого права не передбачений. Окрім того, із змісту договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.11.2011, який наданий до суду, взагалі не можливо встановити права позивача у відношенні майна відповідачів. Крім того позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договорами, які на його думку підтверджують перехід права грошової вимоги до ТОВ «Кей-Колект».Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.01.2011 у справі 2-217/11 заборгованість за кредитним договором № 0 від 02.03.2007 складає 208 922,36 грн. Згідно ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом 02.08.2017) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно ст. 37 закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. По тексту постанови Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20, були встановлені обставини того, що для погашення заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 ТОВ «Кей-Колект» 02.08.2017 одержав право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином починаючі з 02.08.2017 по 21.12.2022 у відповідачів були усі підстави вважати виконаними зобов`язання за договором споживчого кредиту № 0 від 02.03.2007. Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. ВП ВС у постанові від 01.06.2021 № 910/12876/19, зроблено висновок про те, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Окрім цього, стверджується, що зі змісту доказів, які знаходяться у справі, можна встановити, що в період, який обраний позивачем для стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, йому належало право власності на вище зазначену квартиру, якою було забезпечено виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту № 0. Набуваючи право власності на квартиру позивач порушив вимоги законодавства України, що встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20. При цьому, набувши право власності на квартиру, позивач не повідомив відповідачів про розмір зобов`язання, яке було погашено за рахунок предмета іпотеки та його оціночну вартість. Відсутність виконавчих проваджень по примусовому виконанню рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.01.2011 у справі 2-217/11 є тією обставиною, яка також свідчила про відсутність у позивача майнових вимог до відповідачів у період, за який проведений розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат. В подальшому скасування судом права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, є тією обставиною, яка вказує на недобросовісність поведінки позивача у договірних правовідносинах та не може бути покладена на відповідачів у формі відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Підсумовано, що одержуючи право власності на предмет іпотеки (об`єкт нерухомого майна), в рахунок погашення заборгованості за договором споживчого кредиту № 0, ТОВ «Кей-Колект», в порушення вимог діючого законодавства не провів оцінку предмету іпотеки, а тому у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були відсутні відомості щодо розміру зобов`язання, погашеного за рахунок вартості квартири. Відсутність відомостей про наявність зобов`язання та його розмір, не може створювати правових підстав для застосування відповідальності за його невиконання.

Враховуючи наведене, представник відповідачів просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2024 визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою від 03.07.2024 у зазначеній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено по ній підготовче судове засідання, з урахуванням великої завантаженості на головуючого у справі.

29.07.2024 від представника відповідачів адвоката Носова О.М. надійшов відзив на позовну заяву.

07.08.2024 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

Ухвалою від 01.10.2024, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Федорченко Є.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 14.10.2024 у зазначеній справі закрито підготовче провадження, зазначена судова справа призначена до розгляду по суті.

24.01.2025, від представника відповідачів адвоката Носова О.М. надійшли додаткові пояснення у справі.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просила про задволення позову в повному обсязі з урахуванням викладених у позові обставин та додаткових пояснень.

Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`яавилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність , просили про відмову у задволенні позову з підстав, виклдаених у відзив іта додаткових письмових запереченнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, які подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та письмові заяви по суті справи, отже чітко виклали суду свою позицію по справі, яка є зрозумілою для суду.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 02.03.2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит в загальній сумі 27 000 доларів США, зі сплатою відсотків за використання кредитом, у розмірі 13,50 % .

02.03.2007 між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за яким вона зобов`язалась відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за № 0 від 02.03.2007.

Окрім того, 02.08.2007 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит в загальній сумі 85 000 доларів США, зі сплатою відсотків зв використання кредитом, у розмірі 12,50 % .

02.08.2007 між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за яким вона зобов`язалась відповідати за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Банком, що виникли з кредитного договору за № 0 від 02.08.2007

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.11.2011 задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», яким з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто на користь Банку 208 922,36 грн. та 674 588,17 грн. заборгованості за кредитними договорами № 0 та № 0 .

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) та ТОВ «Кей-Колект» (фактор) укладено договір факторингу № 1, за умовами якого клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором

Відповідно до п. 1.2. вказаного договору обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку № 1 до цього договору.

Згідно п. 1.4 договору одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення.

Права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення /п. 3.1 Договору/.

Згідно виписки з додатку № 1 до договору факторингу № 1 від 12.12.2011 до таких договорів віднесено й кредитний договір № від 02.03.2007 укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Також, в цей же день, між ПАТ «УкрСиббанк» (цедент) та ТОВ «Кей-Колект» (цесіонарій) укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки, за умовами якого цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зокрема, за договором іпотеки, що був укладений за кредитним договором № від 05.03.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2015 у справі № 490/10035/15, замінено сторону у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа (виконавчих листів) № 2-217/2011, з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект»

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2017 у справі № 490/1472/15-ц ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2015 скасовано, та передано питання про заміну сторони у виконавчому провадженні на новий розгляд до суду першої інстанції .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2017 у справі № 490/1472/15-ц, заяву ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.10.2022 скасовано ту ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ТОВ «Кей-Колект» за участю третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 36430237 від 02.08.2017, прийняте державним реєстратором Миколаївської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Миколаївської області Волевач І.В., припинивши право власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21683585 .

Як вбачається з даних судових рішень, судом встановлено , що що право власності перейшло до ТОВ «Кей-Колект» на підставі Договору іпотеки, договору відступлення права вимоги від 12.12.2011 за № 5207-5208, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., договору факторингу від 12.12.2011 за № 1, Повідомлень від імені ТОВ «Кей-Колект» за № 733763 від 25.122013, від 15.12.2014, від 01.04.2016 та рекомендованих поштових повідомлень від 15.12.2014, від 30.01.2015 та від 27.05.2016, що видані поштовим відділенням м. Миколаїв.

Таким чином, суд відхиляє як необгрунтовані заперечення відповідачів щодо того, що позивачем ТОВ "Кей-Колект"не доведено належність його правонаступництва за зазначеними кредитним договорами .

4. Висновки суду та норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Вивчивши письмові матеріали справи, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права /ч. 1 ст. 129 Основного Закону України/.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України /ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»/.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з тексту позовної заяви ТОВ «Кей-Колект», суми 3 % річних та інфляційних витрат підлягають нарахуванню за період часу з 01.08.2017 по 23.02.2022 включно у зв`язку із простроченням сплати заборгованості за Договорами про надання споживчих кредитів № 0 та № 0 та становлять 121 053,06 грн. та 377 311,49 грн. відповідно.

Разом із тим, з долучених до позову формул розрахунків суми 3 % річних та суми інфляційних витрат, не вбачається за яким саме договором про надання споживчого кредиту були здійснені відповідні розрахунки. Достеменно суд не може встановити, чи-то за якимось окремим кредитним договором нараховані відповідні суми , чи-то загальна сума заборгованості за обома кредитними договорами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях /ст.ст. 12, 81 ЦПК України/.

Таким чином, у даних розрахунках підтвердженим залишається період проведення відповідного розрахунку, а саме з 01.08.2017 по 23.02.2022 (включно).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що у зазначений період часу позивачем був застосований позасудовий порядок погашення заборгованості шляхом примусового стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості на предмет іпотеки на підставі Договору іпотеки - шляхом реєстрації за останнім права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з рішення Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20, на яке сторони посилаються у своїх заявах по суті справи, та яке в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційним для цієї справи, судом втсановлено, що реєстрація права власності на зазначену вище квартиру відбулася 02 серпня 2017 року на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідного застереження в іпотечному договорі в пункті 5.1. відповідно до якого сторони дійшли згоди що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, в результаті вчинення активних дій стосовно даного боргу, позивач реалізував свої права, як іпотекодержатель, та в рахунок погашення існуючої заборгованості за відповідним кредитним договором (кредитними договорами) зареєстрував право власності на предмет іпотеки.

Також зі змісту відповідного рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що зворотні поштові повідомлення з адресою відправника ТОВ «Кей-Колект» повернулися на адресу останнього з відміткою про отримання їх усіма трьома адресатами іпотекодавцями ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), при цьому судом встанволено, що достеменно встановлено отримання цих повідомлень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З цього слідує, що відповідачі у даній судовій справ, які як солідарні боржники за кредитними договрами, отримали письмову вимогу іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності та були достеменно обізнані про даний факт.

Тобто, будучи обізнаними про перехід права власності на їх майно в рахунок погашення існуючої заборгованості, відповідачі обґрунтовано очікували та сподівались на те, що в результаті активний дій позивача заборгованість є погашеною в повному ( або переважному) обсязі.

При цьому, починаючи з моменту набуття права власності на іпотечне майно (02.08.2017), кредитор/позивач не вчиняв жодних дій щодо стягнення з боржників/відповідачів заборгованості за кредитним договором та рішенням суду, що набрало законної сили.

На підтвердження цього представником відповідача з Єдиного реєстру боржників надана інформація, про відсутність виконавчих проваджень по примусовому виконанню рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.01.2011 у справі 2-217/11, що додатково підтверджує відсутність у позивача майнових вимог до відповідачів у період, за який проведений розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат тощо.

Більш того, з оглянутих судом даних, що містяться в автоматизованій системі виконавчого провадження вбачається, що останні дії позивача (до моменту реєстрації права власності на іпотечне майно), як кредитора, були спрямовані на відкриття виконавчого провадження № 61937011 щодо відповідача ОСОБА_2 , однак ТОВ «Кей-Колект» було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, після чого жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, позивачем не вчинялось.

Отже, слід дійти висновку, що отримавши право власності на іпотечне нерухоме майно та не вчиняючи жодних дій протягом майже 7 років, позивач ТОВ «Кей-Колект» підтвердив відсутність будь-яких вимог по відношенню до відповідачів. Проте, після скасування судом апеляційної інстанції права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, позивач здійснив розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат саме за той період часу, коли іпотечне майно перебувало у власності ТОВ «Кей-Колект», що на думку суду свідчить про недобросовісність поведінки позивача та зловживання останнім своїми правами, з наміром якнайбільше збагатитися за рахунок боржників.

До того ж, правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-п та від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Як стверджує позивач, якщо судове рішення про стягнення з боржників коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду. Таким чином, з ухваленням 13.01.2011 Центральним районним судом м. Миколаєва рішення у справі № 2-217/11 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду.

При цьому, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Так, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права вирішального значення набуває та обставина чи мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання та за конкретних обставин цієї справи неналежне виконання грошового зобов`язання підтверджено рішенням суду, в якому суд захистив право кредитодавця та визначив розмір кредиту що підлягав стягненню, процентів за користування коштами та пені за неналежне виконання грошового зобов`язання фактично обов`язок виконати грошове зобов`язання трансформувався в обов`язок виконати рішення суду.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, вони не містять жодних доказів звернення заявника з часу набуття права власності на іпотечне майно до відділу ДВС, з метою виконання рішення суду.

Враховуючи, що грошове зобов`язання відповідачів перейшло в обов`язок останніх виконати рішення суду, однак на теперішній час відсутні докази того, що на час вирішення спору судом виконавчі листи у справі № 2-217/11 перебувають на виконанні, слід дійти висновку, що за умов що склалися у даній справі застосування статті 625 ЦК України нерозривно пов`язане з простроченням виконання обов`язку по виконанню рішення суду.

Заразом, ніщо не вказує на те, що боржники на час вирішення цього спору фактично прострочили виконання грошового зобов`язання в даному випадку рішення суду, як то передбачено ст. 625 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат, підставою нарахування яких фактично було невиконання рішення суду.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова ВП ВС від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (постанова ВП ВС від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16).

Отже, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання (постанова ВП ВС від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

В контексті вище наведеного, суд дійшов висновку, що підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є встановлення: наявності обов`язку боржника; невиконання цього обов`язку впродовж певного періоду часу; вини особи, що призвело до невиконання або неналежного виконання зобов`язання (тобто, протиправність невиконання).

Одночасно суд зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо) .

Отже, звернення до суду майже через півтора роки після ухвалення рішення (постанови) Миколаївським апеляційним судом від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20 позивача з циими вимогами до боржників , здійснивши розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат за період часу, коли іпотечне майно перебувало у власності ТОВ «Кей-Колект», свідчить про наявність в його діях певної суперечливої поведінки.

Так, згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З цього приводу доречним виглядає постанова ВП ВС від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, де зроблено висновок про те, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Більш того, відповідно до постанови ОП КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Як убачається з наявних у справі доказів, у період, який обраний позивачем для стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, йому належало право власності на квартиру, якою було забезпечено виконання зобов`язань за договором споживчого кредиту № 0 ТОВ «Кей-Колект». Набуваючи право власності на квартиру позивач порушив вимоги законодавства України, що встановлено судом апеляційної інстанції у постанові від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20. При цьому набувши право власності на квартиру позивач не повідомив відповідачів про розмір зобов`язання, яке було погашено за рахунок предмета іпотеки та його оціночну вартість.

Таким чином в цій частині суд погоджується з доводами відповідачів щодо відсутності у них підстав та обов`язку сплачувати кредитну заборгованість за цим договором у період звернення стягнення на свою користь кредитором іпотечного майна в рахунок погашення кредитної заборгованості, адже навіть її розмір не був визначений самим кредитором на не визначений для боржників.

Адже у вищезазначений період часу позивач реалізовував всі правомочності іпотекодержателя щодо іпотечного майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке раніше належало відповідачам - і у останніх через дії позивача були всі підстави вважати виконаними зобов`язання за договором споживчого кредиту № 0 від 02.03.2007 року.

Однак лише після скасування судом апеляційної інстанції права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, усвідомивши неможливість виконання вищевказаного судового рішення в примусовому порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості з нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат, за період з 01.08.2017 по 23.02.2022 включно.

Таким чином суд приходить до висновку, що описана вище поведінка позивача є суперечливою, а тому наявні всі підстави для застосування доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

Так, приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальним правом; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Отже, за вищевикладених обставин, з урахуванням ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2017 у справі № 490/1472/15-ц та постанови Миколаївського апеляційного суду від 21.12.2022 у справі № 490/1061/20, які набули законної сили і ТОВ «Кей-Колект» не оскаржувалися, а також категорії даного спору, відсутності доказів наявності вини в діях відповідачів щодо невиконання рішення суду від 13.01.2011 про стягнення заборгованості, оскільки відповідні обставини в процесі розгляду справи за наявних матеріалів справи не встановлені, наявності суперечливої поведінки з боку позивача, суд дійшов висновку про відсутність суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення, а саме вини у діях відповідачів як обов`язкової складової для наявності підстав для цивільно-правової відповідальності ( видом якої і є ст. 625 ЦК України) - як наслідок відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України через їх необґрунтованість та безпідставність.

Крім того суд додатково враховує, що позивачем взагалі не надано суду обгрунтований розрахунок позовних вимог ( з визначенням сум, нарахованих за двома різними кредитними договорами), що позбавляє суд можливості прийняти його як достеменний та належний доказ та оцінити обгрунтованість та доведеність позовних вимог за кредитним договром № 0.

У своїх рішеннях у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303А, п. 2958 та у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення), ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

5. Розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі.

Судові витрати у зазначеній цивільній справі, встановлені судом, складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду в сумі 7 475,47 грн.

Разом із тим, у зв`язку відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12-13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2025 року.

Суддя О.А. Гуденко