Справа №491/283/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі: головуючої в справі судді Надєр Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Гула О.Р.,

за участю сторін по справі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 вересня 2021 року позивач надав у борг відповідачу ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 22500 доларів США з кінцевим строком повернення останнього платежу 30 грудня 2021 року. В підтвердження надання позивачем відповідачу зазначених грошових коштів у борг відповідач надав позивачу розписку від 30 вересня 2021 року. Відповідач боргові зобов`язання не виконав, у визначений термін борг позивачу не повернув. Позивач зазначає, що з метою врегулювання спору в досудовому порядку він неодноразово звертався до відповідача в усній формі з вимогою про повернення боргу, однак на протязі більш як двох років з моменту настання кінцевого строку повернення боргу відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які отримав від нього у борг, хоча зобов`язався повернути борг у визначений позивачем та відповідачем строк.

У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь 22500 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 15 березня 2024 року складає 870421 гривня 50 копійок, а також судові витрати в розмірі 68484 гривень 46 копійок в рахунок погашення понесених позивачем судових витрат.

Ухвалою від 25 червня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про її процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався.

В подальшому, 10 грудня 2024 головуючою суддею у справі після виконання всіх завдань, визначених в статті 189 ЦПК України було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак з`явилась його представник адвокат Кувшинова В.П., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1342133 від 08 березня 2024 року, яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Також зазначила, що позивачем дійсно було надано у борг відповідачу зазначені у позовній заяві грошові кошти. Вказане підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки від відповідача від 30 вересня 2021 року, що також не спростовано відповідачем. Відповідачу було відомо про розгляд справи, оскільки позивачем йому направлялась копія позовної заяви, однак відповідач не подав у визначені строки відзив на позовну заяву. Надані відповідачем 27 січня 2025 року квитанції не доводять того факту, що він здійснював періодичні платежі в рахунок часткового погашення боргу перед позивачем, оскільки з цих квитанцій та платіжних документів неможливо однозначно ідентифікувати особу, на рахунок якої зараховувались ці грошові кошти, при цьому відповідачем не обґрунтовані причини неподання цих доказів в підготовчому судовому засіданні, будучи обізнаним про кожне судове засідання у справі, тому вказані докази не можуть бути прийняті судом, а позивачу вони належним чином направлені не були. Також за порушення відповідачем боргових зобов`язань за домовленістю передбачені ще і відсотки за прострочену заборгованість, однак у позовній заяві вказане питання не ставиться. Також представник позивача до закінчення судових дебатів зазначила, що додатково щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу вона звернеться відповідно до ЦПК протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Відповідач в судові засідання неодноразово не з`являвся, однак на електронну пошту суду неодноразово подавав заяви без електронно-цифрового підпису, в яких просив відкласти судове засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю явки до суду через проходження військової служби та збирання та підготовки документів для подання їх до суду (а.с.39, 52, 53), однак до вказаних заяв відповідачем не було долучено докази проходження військової служби, а також докази в підтвердження зазначених у заявах обставин.

З урахуванням вчасної подачі заяв відповідачем до кожного судового засідання, суд вважає зазначене як те, що відповідач належним чином повідомлявся про дати, час та місце судових засідань у вказаній справі.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, неявку позивача, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та за участю представника позивача.

Заслухавши представника позивача, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 10 червня 1998 року Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області (а.с.23-25).

Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади, виданим Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №958 від 03 квітня 2024 року (а.с.14).

Згідно копії розписки від 30 вересня 2021 року ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, отримав суму в розмірі 22500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) доларів США від ОСОБА_2 , НОМЕР_1 . Зобов`язується повернути кошти 01 листопада 2021 року у розмірі 7000 доларів, 01 грудня 2021 року у розмірі 7000 доларів, 30 грудня 2021 року 8500 доларів. Також за кожен місяць ОСОБА_3 зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 3%. Розписка містить підпис ОСОБА_3 та написана ним власноручно без будь-якого примусу (а.с.7).

27 січня 2025 року відповідач на електронну пошту суду подав заяву, в якій надає пояснення та в якій просить звернути увагу суду на надані ним пояснення у вказаній заяві, однак дані пояснення жодними доказами не підтверджуються. Також просить під час розгляду справи врахувати додані до заяви документи, а саме, квитанції про здійснення ним платежів, та, як зазначає відповідач, зазначені платежі були ним здійсненні на рахунок позивача в рахунок погашення боргу (а.с.63), при цьому дані квитанції (а.с.63 зворотний бік аркуша, 64-66), не містять інформації про отримувача грошових коштів, в них лише частково відображені номери рахунків одержувача без зазначення відомостей про одержувача, таких як прізвище, ім`я, по батькові тощо.

Керуючись ст.83 ЦПК України, суд не приймає до розгляду докази, які не подані у встановлений судом строк, причин та їх поважності не подання у строк відповідачем в заяві не зазначено.

Інших доказів щодо здійснення платежів в рахунок погашення боргу перед позивачем відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У сенсі даної норми матеріального права при укладенні договору позики в усній формі сторони мають дотримуватися правил, передбачених статтею 206 ЦК України. Письмова форма цього договору має відповідати вимогам, передбаченим ст.207 цього Кодексу. Винятком із загального правила, передбаченого пунктами 2,3 статті 208 ЦК України, є те, що в разі недодержання письмової форми договору у випадках, коли цього вимагає норма зазначеної статті, настають правові наслідки, передбачені статтею 218 ЦК України. При вирішенні судом спору сторони можуть оперувати будь-якими засобами доказування, крім показань свідків, це можуть бути письмові документи, листи тощо. Розписка є документом, що посвідчує передачу грошей позикодавцем позичальнику.

Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач та відповідач вступили між собою у правовідносини, суть яких, згідно ст.1049 ЦК України, полягає в тому, що боржник зобов`язаний повернути позикодавцеві борг, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені між ними договором.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач по теперішній час позивачу борг не повернув.

Вищевказаний факт піддержується тим, що борговий документ перебуває у позивача, і так як, відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 визначено, що відповідно до ст.526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Водночас у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 визначено, що з метою забезпечення єдності практики наявні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2018 року у справі №916/1435/17 та постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі №910/2031/16, та сформульовано висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі еквівалентному 22500 (двадцяти двом тисячам п`ятистам) доларам США за курсом Національного банку України підлягають задоволенню на день виконання рішення.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, керуючись ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову до суду в розмірі 6963 гривень 35 копійок.

Що стосується витрат позивача на правничу допомогу, про які зазначено в позовній заяві та надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, суд враховує пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні до закінчення судових дебатів, в яких вона зазначила, що додатково щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу вона звернеться відповідно до ЦПК протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 10 червня 1998 року Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_1 , суму боргу в розмірі еквівалентному 22500 (двадцяти двом тисячам п`ятистам) доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 10 червня 1998 року Шаргородським РВ УМВС України в Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 6963 гривень 35 копійок, який було внесено при подачі позовної заяви до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Повний текст рішення виготовлено 06 лютого 2025 року.

Суддя Надєр Л.М.

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20__ року.