Справа № 466/5143/24 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/3124/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 та її представника - Мисенко С.А., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зобов`язання звільнити земельну ділянку та садовий будинок,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зобов`язання звільнити земельну ділянку та садовий будинок.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що згідно реєстраційного посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 18 серпня 1994 року садовий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в ідеальній частині в цілому за нею на праві особистої власності на підставі довідки №11 від 05 липня 1994 року, на основі рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 25 березня 1966 р. за №169 та записано в реєстрову книжку №2 за реєстровим №55. Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб за даною адресою ніхто не зареєстрований.

Вказувала, що дача (садовий будинок) АДРЕСА_1 згідно технічного паспорта складається з двох поверхів, загальною площею 101,9 кв.м. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0.0517 га, яка 17 травня 2000 року на підставі рішення V-тої сесії ІІІ скликання Львівської міської Ради народних депутатів від 27 травня 1999 р. №236 передана їй у приватну власність в межах, згідно з планом.

Зазначала, що земельна ділянка розташована на території Львівської міської Ради садівничого кооперативу «Мічурінець» та передана для ведення садівництва, про що виданий державний акт на право приватної власності на землю IV- ЛВ №024136. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3-4-2 №2020.

Стверджувала, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:002:0410, зареєстрована в цілому за нею. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

22 грудня 2010 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова (справа №2- 2733/10 р.) шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний.

Вказувала, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 листопада 2019 року передав безоплатно (подарував) у рівних частках земельну ділянку № НОМЕР_1 (десять) у власність донькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожній по 1/2 частці незабудованої земельної ділянки площею 0,0490 га. Місце розташування земельної ділянки: Україна, Львівська область, садівничий кооператив «Мічурінець». Кадастровий номер земельної ділянки - :10:002:0627. Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка, кадастровий номер :10:002:0627 належить на праві приватної спільної часткової власності в розмірі по 1/2 вищезазначеним особам.

В спірному будинку АДРЕСА_1 проживають відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (колишній чоловік).

Зазначає, що відповідачі не є ані членами сім`ї позивачки, ані власниками житлового будинку, ані власниками земельної ділянки, на якій розташований даний будинок. В садівничому будинок АДРЕСА_1 відповідачі не зареєстровані. Також вони не є членами садівничого кооперативу «Мічурінець», в урочищі Клепарів, міста Львова.

Стверджує, що згоди на проживання вона їм не давала. Відповідачі користуються її майном, а саме вищезгаданим будинком та її земельною ділянкою, без жодних на те правових підстав.

Зазначала, що вона є членом садівничого кооперативу «Мічурінець», а ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 .

Вважала, що відповідачі мають власні помешкання в якому офіційно зареєстровані, проте не погоджуються добровільно виселитись із її житлового будинку та земельної ділянки, чинять їй перешкоди користуватись її майном

. Крім того, зазначала, що між нею та відповідачами неодноразово виникали конфлікти та склались неприязні стосунки, внаслідок чого було її звернення до відділу поліції про вчинення кримінального правопорушення.

Просила усунути перешкоди у здійсненні права володіння та користування нерухомим майном - садовим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 серпня 1994 року та знаходиться в садівничому кооперативі «Мічурінець», урочище Клепарів, м. Львів, та земельною ділянкою 11, площею 0.0517, кадастровий номер: :10:002:0410, яка згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстрована в цілому за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташованою за адресою: Львівська обл., м. Львів, «Мічурінець» садівничий кооператив, шляхом виселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з садового будинку АДРЕСА_4 , без надання іншого житла.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_5 до ОСОБА_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зобов`язання звільнити земельну ділянку та садовий будинок - відмовлено.

Вищезгадане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, адреса: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :10:002:0410, зареєстрована в цілому за апелянтом ОСОБА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Вказує, що на даний час вона є одноособовою власницею як будинку, так і земельної ділянки, що підтверджують наведені вище документи, які суд першої інстанції їх оглядав і досліджував.

Стверджує, що у ОСОБА_2 (Відповідач 2) була можливість в межах строку позовної давності звернутись до суду з позовом про відшкодування вартості матеріалів. Однак, протягом трьох років від часу розірвання шлюбу Відповідач 2 - ОСОБА_2 не звертався з позовом про відшкодування вартості будівельних матеріалів.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову якою у задовольнити позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника - ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних обставин.

Судом та матеріалами справи встановлено, щоОСОБА_1 та ОСОБА_2 є колишнім подружжям, які перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1977 року до 22 грудня 2010 року, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2010 року було розірвано.

На підставі реєстраційного посвідчення управління житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 18 серпня 1994 року №52-68-89 за позивачкою ОСОБА_1 було зареєстровано на праві особистої власності будинок АДРЕСА_1 - садівничого товариства «Мічурінець». Дана реєстрація відбулась на підставі довідки №11 від 05 липня 1994 року на основі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 25 березня 1966 року за №169 та записано в реєстраційну книгу №2 за реєстраційним №55 в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

15 серпня 1994 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації виданий технічний паспорт на садовий будинок № НОМЕР_4 в урочищі «Клепарів» садівничого кооперативу «Мічурінець». Згідно технічного паспорту будинок складався з першого поверху: коридор, кухня, кладова і житлова кімната та мансарди, всього по будинку 81,8 кв.м.

17 травня 2000 року Департаментом землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів видано державний акт про право приватної власності на землю IV-ЛВ №6-475, згідно якого ОСОБА_9 є власником земельної ділянки площею 0,0517 гектара розташованої на території садівничому кооперативу «Мічурінець» урочища «Клепарів». На зазначеній земельній ділянці розташований спірний буд. АДРЕСА_1 .

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення, оскільки існуючий будинок збудований спільно сторонами у шлюбі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи із наступних обставин.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_10 був членом СК «Мічурінець» з 1966 року. Після його смерті у 1988 році земельна ділянки була передана позивачці відповідно до розділу II пункту 2.1. Статуту СТ «Мічурінець», затвердженого 11 серпня 1987 року (далі Статут) (а.с. 115-121).

Так, в пункті 2.1. Статуту (а.с. 120) зазначено: «у випадку смерті члена садівничого товариства переважне право на вступ в товариство надається одному зі спадкоємців померлого». Після смерті батька ОСОБА_1 стала членом СК «Мічурінець»

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, адреса: АДРЕСА_1 . кадастровий номер: :10:002:0410, зареєстрована в цілому за позивачкою ОСОБА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Згідно реєстраційного посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 18 серпня 1994 року садовий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в ідеальній частині в цілому за ОСОБА_9 на праві особистої власності на підставі довідки НОМЕР_1 від 05 липня 1994 року на основі рішення виконкому Львівсірої міської Ради депутатів трудящихся від 25 березня 1966 р. за № 169 та записано в реєстрову книжку № 2 за реєстровим № 55.

19 жовтня 2012 року позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_5 .

Отже, як встановлено вище,садовий будинок АДРЕСА_8 . кадастровий номер: :10:002:0410 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Згідно ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватні власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не зареєстровані, мають реєстрацію за іншими адресами: ОСОБА_5 зареєстрована : АДРЕСА_6 , а ОСОБА_2 зареєстрований: АДРЕСА_7 .

Також встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, відповідачі систематично порушують правила співжиття та створюють перешкоди у проживанні в спірному будинку ОСОБА_1 . На підтвердження вказаних обставин позивакою долучено заяви останньої до відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області та отримані відповіді на заяви ОСОБА_1 також позивачкою були надані суду відомості про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000268 за ознаками вчинення кримінального проступку ОСОБА_5 .

Згоди на вселення ОСОБА_5 у будинок АДРЕСА_1 законна власниця будинку ОСОБА_1 не надавала, а ОСОБА_2 проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї ОСОБА_1 ..

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Таким, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-2010 цс16).

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У даній справі припинення права користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що відповідачі створюють нестерпні умови для проживання позивачки у зазначеному будинку, знущаються з ОСОБА_1 , спричиняють тілесні ушкодження, маючи при цьому зареєстроване інше місце проживання.

Вищезгадані обставини підтверджуються заявами в ГУ НП у Львівській області ОСОБА_1 та відповідямиГУ НП у Львівській області на вказані заяви, витягом з Єдиного Реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженні №0000616, висновком експерта Львівського обласного бюро судово - медичної експертизи № 335 від 23 квітня 2023 року та постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 січня 2025 року у справі № 466/13192/24, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, які містяться в матеріалах справи.

Разом із тим, встановивши, що права ОСОБА_1 порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, після розірвання шлюбу відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не зареєстрований у спірному житловому будинку.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси ОСОБА_1 , як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (Провадження № 14-64цс20)

На вказані обставини, суд першої інстанції уваги не звернув та дішов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що ОСОБА_1 є одноосібною законною власницеюсадового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки 11. кадастровий номер: :10:002:0410, відповідачі у вказаному будинку не зареєстровані, мають реєстрацію за іншими адресами, згоди на вселення останніх ОСОБА_11 не надавала, а також те, що між сторонами склались вкрай неприязні стосунки, які роблять неможливим спільне проживання, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для захисту інтересів ОСОБА_1 як власниці спірного садового будинку та земельної ділянки, шляхом задоволення її позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року до скасування, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім цього, 29 січня 2025 року представника ОСОБА_1 - Мисенко С.А. звернулась до суду із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору ( п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази:

1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо);

2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо);

3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.);

4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявницею надано копію договору про надання правової допомоги №12/2024 від 22 травня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Мисенко С.А., додаток №1 до договору про надання правової допомоги №12/2024 від 22 травня 2024 року, акт виконаних робіт від 20 вересня 2024 року згідно договору - доручення №12/2024 від 22 травня 2024 року1. Копію акту виконаних робіт від 20 вересня 2024 року згідно договору-доручення № 12/2024 від 22 травня 2024 року на 1 арк., копії платіжних інструкцій на 6 аркушах, копію Договору № 36/2024 про надання правової допомоги від 14 жовтня 2024 року: копія Додатку № 1 від 14 жовтня 2024 року до Договору № 36/2024 про надання правової допомоги на 1 арк.; копія акту виконаних робіт від 13 січня 2025 року згідно договору № 36/2024 від 14 жовтня 2024 року та копії платіжних інструкцій.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10 жовтня 2018 у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 березня 2021 у справі № 910/15621/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц), Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, Постанови КЦС ВС у справах №757/13974/21 -ц від 31 травня 2023 року та від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19. При цьому, колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заперечували розмір витрат на професійну правничу допомогу, про стягнення якого просить позивачка та просили відмовити у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 листопада 2018р. по справі 910/23210/17

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих представницею ОСОБА_1 - ОСОБА_8 документів, враховуючи заперечення іншої сторони, фактичний вид правової допомоги, затрачений час на надання таких послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, із врахуванням складності справи та незначного обсягу наданих послуг, з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заявипредставниці ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та стягнення по 2500 грн. судових витрат з відповідачів.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права володіння та користування нерухомим майном - садовим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 серпня 1994 року та знаходиться в садівничому кооперативі «Мічурінець», урочище Клепарів, м. Львів, та земельною ділянкою 11, площею 0.0517, кадастровий номер: :10:002:0410, яка згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстрована в цілому за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна! 01, розташованою за адресою: Львівська обл., м. Львів, «Мічурінець» садівничий кооператив, шляхом виселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки НОМЕР_1 пл. 0.0517 га, кадастровий номер земельної ділянки: :10:002:0410, які розташовані в садівничому кооперативі «Мічурінець», урочище Клепарів, м. Львів, без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 2 500 гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.