Провадження №2/523/863/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Мурманової І.М.

за участю секретаря судового засідання Бєлік Л.В.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Продан М.О.

відповідача та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

представника відповідачів та позивачів за зустрічним позовом адвоката Костинчука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одеси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визнання прав користування квартирою та визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , однак в даній квартирі без належних на те підстав проживають та зареєстровані відповідачі по справі. Позивач зазначає, що наявність реєстрації відповідачів та їх проживання в належній їй квартирі створює їй перешкоди в користуванні власністю. На підставі викладеного просить зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні власністю, виселити відповідачів з квартири та скасувати їх реєстрацію.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву.

В подальшому, ухвалою суду від 14.12.2020 року, задоволено заяву представника відповідачів, здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження до загального та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.07.2021 року зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визнання прав користування квартирою та визнання договору дарування недійсним прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Також, 05.07.2021 року, ухвалою суду задоволено клопотання позивачів за зустрічним позовом, витребувано від Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі копію нотаріальної справи по укладенню Договору міни та копію заповіту, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Сорокою Л.З., за реєстровим номером № 7-2978.

В подальшому, ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року було задоволено клопотання позивачів за зустрічним позовом - витребувано від Одеського державного нотаріального архіву - засвідчену копію нотаріальної справи по укладенню Договору дарування серії ВЕХ № 688607, посвідченого 18.09.2007 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шаталовою О.В., державний реєстраційний № 7-2978 (а.с.119).

На виконання ухвали про витребування доказів 06.10.2021 року (вх. № 28817) надійшов лист щодо неможливості виконання ухвали суду (а.с.121).

В подальшому, 08.02.2022 року (вх. № 3456) на виконання ухвали від 05.10.2021 року надійшла відповідь Одеського державного нотаріального архіву з надання копії нотаріальної справи по укладанню договору дарування посвідченого 18.09.2007 року на 37 аркушах (а.с.125-162).

Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Продан Миколи Отарійовича про прийняття до розгляду заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог подану 22 лютого 2023 року та продовжено розгляд справи за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення (а.с.196).

Ухвалою суду від 02.04.2024 року - підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визнання прав користування квартирою та визнання договору дарування недійсним закрито, призначено розгляд справи в судове засідання (а.с.223).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Продан Микола Отарійович позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення, підтримав в повному обсязі. Надав пояснення, що саме позивач є власником квартири та саме їй належить право щодо розпорядження, володіння та користування власністю, саме власник вирішує кому користуватись власністю.

Щодо зустрічних позовних вимог представник зазначив, що відповідач за зустрічним позовом позивні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні.

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_5 позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Представник зазначив, що попередній власник квартири, тобто бабуся позивачів за зустрічним позовом надала згоду на реєстрацію онуків у спірній квартирі, а тому останні мають право на проживання та користування квартирою.

Щодо первісного позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними.

Заслухавши учасників провадження, свідків, дослідивши письмові докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог, в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Так, згідно первісного позову, який представником позивача в ході розгляду справи було зменшено, а саме позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наявність реєстрації та проживання відповідачів у квартирі позивача перешкоджає позивачу у повному обсязі володіти майном, що прямо перебачено положенням ст. 317, 319 ЦК України.

Так, судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 18.09.2007 року посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 7-2978 ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . З даного договору встановлено, що квартира належала дарувальнику на підставі договору міни, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною 08.06.1995 року за реєстровим номером №11-1940 (а.с.31).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 зареєстрована з 21.09.2007 року за ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності: договір дарування від 18.09.2007 року, форма власності: приватна, частка: 1/1 (а.с.36).

Отже, судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки (а.с.37) встановлено, що у спірній квартирі прописані 5 осіб: ОСОБА_7 1926 р.н. (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.66); ОСОБА_4 1955 р.н. син (основного квартиронаймача); ОСОБА_3 , 1998 р.н. (онук); ОСОБА_2 , 2002 р.н. (онучка), та ОСОБА_1 , 1981 рн. (онучка).

Реєстрація відповідачів, а саме: ОСОБА_3 з 16.11.2005 року та ОСОБА_2 з 16.11.2005 року, також підтвердженні відомостями отриманими від Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в одеській області (а.с.52,54).

З даного слідує, що відповідачі у справі зареєстровані у спірній квартирі з 2005 року, договір дарування квартири було посвідчено 2007 року, тобто відповідачі є такими, що зареєстровані в квартирі, зі згоди та, як члени сім`ї колишнього власника ОСОБА_6 .

За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЖК України.

Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Отже, під час вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла, суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно із частиною другою статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України).

Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири (будинку) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Однак згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що «при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, в даному конкретному випадку судом враховується обставина того, що підлягає захисту, як право власності позивача на квартиру, так і право користування цим житлом відповідачами, які є члена сім`ї колишнього власника (онуки), які, як встановленні матеріалами справи зареєстровані у спірній квартирі з 2005 року та проживають в ній, та іншого житла не мають.

Отже, відповідачі у справі є такими, що набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

Суд також зауважує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстав, передбачених, у тому числі й статтею 116 ЖК України, для їх виселення, немає.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі вселились до квартири та були зареєстровані в ній, як онуки основного квартиронаймача, тобто дарувальника ОСОБА_6 .

У зв`язку з цим, виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла.

Рішення про виселення відповідачів із спірної квартири не збалансовує інтересів позивача і відповідачів, які не мають іншого житла, а отже, у разі задоволення позовних вимог щодо їх виселення стануть особами без постійного місця проживання.

Позивач ОСОБА_1 , не довела, що відповідачі перешкоджають їй у користуванні квартирою.

Отже, встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що втручання у право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування житлом, за відсутності іншого житла, з метою захисту права власності ОСОБА_1 шляхом виселення відповідачів із спірної квартири не відповідає критерію пропорційності. Необхідності застосування такого крайнього заходу позивачкою не доведено.

Крім іншого, суд зазначає, що батько відповідачів ОСОБА_4 , проживає в даній квартирі та є членом сім`ї відповідачів.

З урахуванням викладеного позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення задоволенню не підлягають.

Вирішуючи дані позовні вимоги суд керувався висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2024 року справа № 523/7813/20 провадження № 61-17223св23.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визнання прав користування квартирою та визнання договору дарування недійсним суд виходить з наступного.

Щодо визнання договору дарування недійсним позивачі зазначили, що під час укладення спірного договору, дарувальник діяла недобросовісно, оскільки остання не повідомила про проживання у спірній квартирі малолітніх дітей, тобто її онуків, які проживали в квартирі з народження. Таким чином, укладаючи договір дарування, дарувальник свідомо поставила під загрозу соціальний статус проживаючих осіб у спірній квартирі. Зазначене свідчить, що дії сторін договору дарування квартири були недобросовісними стосовно проживаючих в ній осіб, та спрямовані на позбавлення права користування житлом.

Також, позивач ОСОБА_4 зазначив, що під час проходження ним військової служби його мати без його відома уклала Договір міни квартири від 08.06.1995 року на підставі якого вона отримала право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, склала заповіт на ім`я сина ОСОБА_4 та запевнили, що згідно заповіту останній отримає вищевказану квартиру у спадщину. Позивач зазначає, що про наявність договору дарування йому стало відомо лише після смерті матері в 2018 році.

Судом досліджуються наступні документи.

Так, судом встановлено, що 18.12.1995 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я ОСОБА_4 , яким все своє майно з чого б воно не складалось та все, що буде їй належати на день смерті заповіла сину. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований за № 7-4558 (а.с.126).

Разом з цим, в подальшому, ОСОБА_6 написала заяву про відміну заповіту складеного 18.12.1995 року за реєстровим № 7-4558. Вказана заява 28.03.2005 року посвідчена державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрована за № 7-397 (а.с.127).

Договір міни квартири укладений між ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 укладено 08.06.1995 року. За даним договором ОСОБА_6 обміняла квартиру під АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Договір міні зареєстровано в реєстрі під № 11-1940 (а.с.129-131).

В подальшому 18.08.2007 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 , прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.145).

Згідно довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 03.09.2007 року, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 прописані: ОСОБА_6 1926 р.н. основний квартиронаймач (дата реєстрації з 1995 року); ОСОБА_4 1955 р.н. син (дата реєстрації 2004р) та ОСОБА_1 ,1981 р.н. внучка (дата реєстрації 2006 рік) (а.с.147).

Вирішуючи заявлені вимоги суд виходить з наступного.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене та з урахуванням норм права, судом не встановлено та позивачами за зустрічним позовом не доведено обставин, за яких обставин дії дарувальника ( ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу будь-яких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій відповідача (онуки), тобто відповідача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.

Судом встановлено, що дарувальник, перед укладанням оспорюваного договору дарування, 28.03.2005 року відмінила заповіт на ім`я сина ОСОБА_4 , та 18.09.2007 року (за збігом 2 років) уклала договір дарування квартири, яку подарувала своїй онуці ОСОБА_1 .

Судом не приймаються до уваги твердження позивачів, зокрема позивача ОСОБА_4 щодо наявності в діях дарувальника недобросовісності, як єдиної підстави щодо визнання договору дарування недійсним.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», «недобросовісності», «неправильного сприйняття фактичних обставин правочину», що вплинуло на волевиявлення дарувальника, позивачами не доведено.

Зміна рішення дарувальника, щодо відміни заповіту складеного на ім`я сина та укладання договору дарування на користь онуки, не є підставами для скасування договору дарування.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

З урахуванням викладеного позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягають, як недоведені.

Щодо встановлення постійного сервітуту позивачі зазначили, що встановлення постійного сервітуту є необхідним у зв`язку з можливість незаконного виселення та в подальшому продажу квартири відповідачем (власником) третім особам. А тому, оскільки для них, сервітут матиме таку ж юридичну силу, як і для власника, є потреба у його встановлені щодо квартири з метою захисту прав та інтересів позивачів.

Судом встановлено, що позивачі за зустрічним позовом, які вселилась в квартиру за згодою попереднього власника, як члени сім`ї останньої, а саме син та онуки та протягом часу, а саме з 2005 року зареєстровані, проживали та проживають в квартирі. ОСОБА_4 з 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут визначається як право обмеженого користування чужим майном, встановлений в інтересах певної особи. Правовідносини з приводу встановлення сервітуту можуть виникнути за наявності двох суб`єктів, одним із яких є власник або володілець майна, інша особа - яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Об`єктом житлового сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла. Враховуючи зміст ч. 1 ст.405 ЦК України та частина, яку вправі займати член сім`ї власника житла, визначається останнім при його вселенні в якості члена сім`ї.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї. Встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь яким іншим способом.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 645/8985/15-ц, провадження № 61-10118св18, та від 14 листопада 2018 року у справі № 209/6568/13-ц, провадження № 61-38153св18.

Із змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Судом достеменно встановлено, що й не заперечувалось сторонами у справі, як представником позивача за первісним позовом, так і позивачами за зустрічним позовом, що власник квартири ОСОБА_1 в квартирі не проживає, та не веде спільного господарства з позивачами за зустрічним позовом.

З урахуванням викладеного позовні вимоги щодо встановлення сервітуту є такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо визнання прав користування квартирою, позивачі зазначили, що на правах членів сім`ї власника квартири є такими, що не втратили прав на користування квартирою та займаними приміщеннями. Позивач/власник квартири, не надала суду жодних доказів на доведення обставин того, що проживання відповідачів у квартирі створює їй перешкоди в користуванні житлом. Навпаки, позивач проживає в іншій квартирі, та взагалі в іншій країні, не користується квартирою взагалі. У зв`язку з цим, позивачі просять визнати їх право на користування квартирою.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що позивачі у 2004 та 2005 роках зі згоди попереднього власника квартири, були зареєстровані у квартирі в якості членів сім`ї, тим самим набули рівного з власником права користування квартирою.

При проведенні реєстрації між власником та членами сім`ї не було укладено жодних домовленостей щодо обмежень у користуванні квартирою чи строковості реєстрації в ній місця проживання. Погіршення стосунків членів сім`ї чи зміна в односторонньому порядку волевиявлення позивача як власника житла не є саме по собі підставою для зміни обсягу права позивачів на користування житловим приміщенням за відсутності укладених між сторонами відповідних угод чи передбачених законом підстав.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У ч.2 ст.156 говориться, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право заселяти в житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна.

Частина 4 ст.156 ЖК встановлює, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, вказані в ч.2 ст.64 Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК до членів сім`ї наймача відносяться дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що позивачі за зустрічним позовом не є власниками та або співвласниками квартири.

У Цивільному кодексі України зазначено про те, що власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також у законодавстві йдеться і про те, що члени сім`ї власника житлового будинку або квартири можуть користуватися таким житлом на рівні з його власником, якщо ж, звичайно, не було інших домовленостей при їхньому заселенні в таке житло.

Слід зазначити, що визначення порядку користування житловим приміщенням можна лише між співвласниками квартири чи будинку. Якщо такі особи самостійно не можуть між собою визначити, хто і як має право користуватися житловим приміщенням і у них немає можливості технічно розділити таке приміщення між усіма співвласниками, то єдиним розв`язанням цього питання буде лише звернення до суду.

З огляду на позовні вимоги, позивачами за зустрічним позовом порушено питання щодо визначення фактично права користування житловим приміщення, та закріплення права користування за кожним з них певної кімнати та місць загального користування.

Зазначені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не гуртуються на Законі.

Щодо пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, суд зазначає, що надані свідчення полягають в тому, що свідки підтвердили факт проживання позивачів за зустрічним позовом в спірній квартирі, надали свої міркування щодо обставин скасування заповіту та укладення договору дарування.

Суд зазначає, що вирішуючи дані позовні вимоги, судом приймаються до уваги письмові докази, як такі, що мають безпосереднє значення для правильного та вірного вирішення справи.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положення ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати сіл віднести за рахунок учасників провадження.

Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 272-274, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням нерухомим майном, зняття з реєстраційного обліку та виселення залишити без задоволення.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення постійного особистого житлового сервітуту, визнання прав користування квартирою та визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Судові витрати понесені з розглядом справи віднести за рахунок учасників провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.02.2025р.

Суддя: