ПОСТАНОВА

іменем України

28 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 399/534/23

провадження № 22-ц/4809/226/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дьорко Андрій Мирославович, на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та на додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року у складі судді Лях М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2020 року. Однак, спільне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя, втрату взаєморозуміння та взаємоповаги. У шлюбі сторони дітей не мають. Заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2022 року по справі № 399/467/22, яке набрало законної сили 26 грудня 2022 року, шлюб між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі сторони спільно 24 лютого 2021 року придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78,0 кв. м (житлова площа 30,9 кв. м) вартістю 42500 грн. За домовленістю між сторонами право власності на даний будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 . Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а саме житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що позивач не погоджується на грошову компенсацію замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, буде доцільно поділити це майно шляхом визначення кожній із сторін по 1/2 частині будинку.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя таким чином: виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 78,0 кв. м (житлова площа 30,9 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частини цього ж житлового будинку.

У грудні 2024 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в обґрунтування якого посилалася на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2021 року, не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що він був придбаний виключно за кошти, що належали їй особисто та були отримані від продажу іншого будинку у зв`язку із перебуванням в попередньому шлюбі, а не за спільні кошти з ОСОБА_1 .

Вказувала, що на підставі договору дарування грошей від 27 лютого 2020 року, укладеного між нею та матір`ю бувшого чоловіка ОСОБА_3 , вона отримала 3500 доларів США.

Крім того, придбання спірного будинку за кошти, які належали ОСОБА_2 особисто, також підтверджується тією обставиною, що за час знайомства сторін та перебування в шлюбі з ОСОБА_1 останній ніде не працював, не мав будь-якого доходу. Також ОСОБА_1 не займався домашнім господарством та в нього не було будь-яких інших поважних причин, через які він не міг би отримувати хоч якийсь дохід. При цьому, ОСОБА_1 жив майже повністю за її рахунок. Це твердження частково підтверджується відповіддю на запит від 13 червня 2023 року щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів щодо ОСОБА_1 за 2022 рік, доданої до первісного позовну. Згідно вищевказаної відповіді доходи відповідача за 2022 рік відсутні. Одночасно, до перебування та під час перебування в шлюбі із ОСОБА_1 вона постійно мала офіційний дохід, що підтверджується доданою до зустрічної позовної заяви довідкою Пенсійного фонду України - Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 29 листопада 2023 року (форма ОК-7). З метою придбання спірного будинку вона, ОСОБА_2 , ще до укладення шлюбу із ОСОБА_1 , дала завдаток потенційному продавцю в сумі 10000 гривень. Решту суми вона, ОСОБА_2 , сплатила лише після оформлення продавцем права власності на житловий будинок та тільки у лютому 2021 року змогла офіційно оформити на себе право власності на житловий будинок. Посилалась також на те, що ще до укладення шлюбу із відповідачем, вона здійснювала ремонт та покращення спірного будинку за кошти, що належали їй особисто. На час розгляду даної справи про поділ спільного майна подружжя ринкова вартість спірного будинку становить 300200 грн. Вважала, що право спільної сумісної власності на це майно у ОСОБА_1 не виникло і спірний житловий будинок є виключно її приватною власністю.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 3500 доларів США, укладений 27 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року судовий збір за подачу позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя віднесено на рахунок держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 3538, 80 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 536, 80 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн. Повернуто ОСОБА_2 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 137,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дьорко Андрій Мирославович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказані рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити повністю його позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Адвокат Супрун Л.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив оскаржувані рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вважав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Дьорко А.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Адвокат Супрун Л.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовни х вимог за первісним позовом та відмовою у задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 23 жовтня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 січня 2020 року по справі №399/698/18 (т.1, а.с.129-132, 134).

14 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2022 року по справі №399/467/22 (т.1 а.с.127, 128).

Також встановлено, що 24 лютого 2021 року між ОСОБА_8, який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24 лютого 2021 року за №130 (т.1 а.с.7-10, 13, 121-123).

Як свідчить заява від 24 лютого 2021 року, засвідчена державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Оніщенком А.А., ОСОБА_1 надав дозвіл своїй дружині - ОСОБА_2 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6).

З висновку про вартість нерухомого майна убачається, що станом на 15 грудня 2023 року вартість житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 складає 300200 грн (т.1 а.с.135-143).

Як свідчить інформація ГУДПС у Кіровоградській області від 19 лютого 2024 року ОСОБА_1 працював в ПП ВТК «Лукас» та ТОВ «Крембрук» в період з січня 2020 року по листопад 2021 року та отримував дохід (т.1 а.с.226-227).

ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Кларікс Промтекс», ТОВ «Світлейн», ТОВ «ОптимусАгротрейд» в період з січня 2011 року по 2023 рік та отримувала дохід, що підтверджується реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) (т.1 а.с.124-126).

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 надала суду достатні та належні докази про те, що спірний житловий будинок придбано за її власні (особисті) кошти у розмірі 3500 доларів США, які подаровано їй свекрухою - ОСОБА_3 на підставі договору дарування грошових коштів від 27 лютого 2020 року, який визнано судом дійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2020 року. 23 листопада 2022 року рішенням суду шлюб було розірвано.

Саме у період шлюбу, а саме 24 лютого 2021 року між ОСОБА_8 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який був посвідчений державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24 лютого 2021 року за №130. Цього ж дня ОСОБА_1 надав свою згоду на придбання цього будинку, викладену у заяві від 24 лютого 2021 року, посвідченій державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Оніщенком А.А.

Згідно з пунктом 10 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , покупець купує вищевказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в спільну сумісну власність та за згодою чоловіка - ОСОБА_1 , про що свідчить його заява (т.1 а.с.9)

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що спірний об`єкт нерухомого майна не є спільним майном подружжя, оскільки умови договору купівлі-продажу підтверджують придбання спірного домоволодіння у спільну сумісну власність, отже в інтересах сім`ї для спільного там проживання сторін. Жодних зазначень про те, що ОСОБА_2 придбала житловий будинок за особисті кошти та він належить їй на праві особистої приватної власності договір купівлі-продажу не містить.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6- 843цс17, а також Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14- 325цс18.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №202/3788/18 (провадження №61-13043св19) зазначено, що норми ст.60, ч.1 ст.70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та така презумпція може бути спростована тим з подружжя, який заявляє про поширення правового режиму на таке майна, як особисте.

Апеляційний суд вважає, що презумпція спільного сумісного майна сторін не спростована відповідачем ОСОБА_2 (позивачем за зустрічним позовом).

Суд першої інстанції встановив, що 27 лютого 2020 року в селищі Павлиш між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування грошей в сумі 3500 доларів США (т.1 а.с.144, 145).

Слід зазначити, що із договору дарування грошей від 27 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , неможливо встановити, у рахунок яких домовленостей здійснювалось дарування зазначених у договорі грошових коштів, а саме 3500 доларів США.

Відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Враховуючи те, що курс долару США до гривні згідно з офіційними даними НБУ станом на 27 лютого 2020 року складав 24,6490 грн, та, провівши відповідний розрахунок, суд апеляційної інстанції встановив, що даний правочин підлягав нотаріальному посвідченню на підставі ст.719 ЦК України, оскільки його сума склала 86271,50 грн. А враховуючи те, що договір дарування не був нотаріально посвідчений, він є нікчемним з моменту його укладення.

Тому апеляційний суд вважає, що договір дарування, на який ОСОБА_2 посилалася як на доказ набуття та, у подальшому, придбання будинку, не може бути належним доказом з тих підстав, що такий правочин є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків.

На думку колегії суддів договір дарування грошових коштів від 27 лютого 2020 року було безпідставно визнано місцевим судом дійсним, виходячи також з того, що застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку неможливе за відсутності спору між сторонами правочину - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Стаття15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, наведені приписи законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.

Суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, а також чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.

В суді першої інстанції в судовому засіданні була допитана відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 у якості свідка, яка надала пояснення та підтвердила той факт, що 27 лютого 2020 року було укладено письмовий договір дарування грошових коштів, що вказує на відсутність спору між нею та ОСОБА_2 .

Тому, враховуючи те, що у даному випадку ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом про визнання договору дарування грошей дійсним не за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем права, а фактично для отримання судового рішення, яке б слугувало доказом для спору про поділ майна подружжя, є неприпустимим.

Отже, набуття спірного житлового будинку в особисту приватну власність відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про виділ у власність 1/2 частини житлового будинку колегія суддів вважає за необхідне зазначити про неможливість застосування до даних правовідносин положень статті 364 ЦК України, якою регламентовано питання виділу у натурі частки із майна, оскільки спір у даній справі стосується поділу спільного сумісного майна подружжя в ідеальних частках, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки питання виділу частки у майні у цій справі не вирішувалось.

З урахуванням викладеного вище апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з викладених вище підстав.

Дійшовши висновку, що спірне нерухоме майно набуто подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , воно підлягає поділу шляхом визнання права власності за сторонами по 1/2 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 78,0 кв. м (житлова площа 30,9 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з вищенаведених підстав.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ОСОБА_2 у дохід держави підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 15037,50 грн (3569,64 грн - за подання первісної позовної заяви + 11477,86 грн (5354,46 грн + 6113,40 грн) - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дьорко Андрій Мирославович, задовольнити частково.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями загальною площею 78,0 кв. м (житлова площа 30,9 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у дохід держави судовий збір у розмірі 15037 (п`ятнадцять тисяч тридцять сім) грн 50 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

О.Л. Карпенко