ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1430/24

Головуючий у першій інстанції - Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/42/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство

"Ліси України"

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Деркача О.Г. від 17 травня 2024 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 04 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - ДСГП "Ліси України") про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 13.05.2009 року вона була прийнята на посаду економіста відділу збуту ДП "Чернігівський лісгосп", а 02.10.2023 року переведена на посаду економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України". 27.10.2023 року директор Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" попередив позивача про наступне звільнення з 29.12.2023 року, у зв`язку зі скороченням посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту на підприємстві з 01.01.2024 року. 28.12.2023 року наказом №292/23.13-К позивача було звільнено 29.12.2023 року з посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, у зв`язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України. Позивач ОСОБА_1 вважає дане звільнення незаконним та безпідставним, оскільки при її звільненні відповідач не дотримався вимог ч.2 статті 40, ч.1, ч.3 статті 49-2 КЗпП України, а саме, після того, як повідомив позивача про наступне вивільнення, не запропонував всі наявні на підприємстві вакансії, які були вільними на час звільнення позивача. За доводами ОСОБА_1 , відповідач взагалі не запропонував їй роботу без звільнення, адже не зважаючи на те, що заявлені зміни до штатного розпису вносяться з 01.01.2024 року, позивача було звільнено із займаної посади 29.12.2023 року, що означає припинення трудових правовідносин (звільнення) щонайменше на два дні, і лише можливість (припущення) нового працевлаштування після 01.01.2024 року, у розумінні укладення нового (іншого) трудового договору, але не продовження роботи з іншими умовами на тому ж підприємстві. Позивач зазначає, що за змістом статті 49-2 КЗпП України, роботодавець, маючи робочі місця, аналогічні роботі попередженого про скорочення працівника, зобов`язаний саме шляхом переведення (а не звільнення і можливого в подальшому працевлаштування) забезпечити працівника, чия посада скорочувалася, іншою роботою на тому самому підприємстві, що не було зроблено відповідачем. Згідно штатного розпису, на підприємстві до 01.01.2024 року було чотири посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, з 01.01.2024 року дана посада зазначена, як фахівець зі збуту І категорії, і особи, які займали зазначені посади, мали однакові посадові інструкції. Позивач вказує, що при її звільненні роботодавець не дотримався вимоги статті 42 КЗпП України, і не врахував кваліфікацію та продуктивність праці позивача, яка працювала триваліше інших працівників із аналогічною посадою, мала відповідну профільну освіту та кваліфікацію, нагороджувалась подяками та грамотами, що свідчить про її перевагу. За доводами позивача, при її звільненні не було дотримано вимоги статті 43 КЗпП України, та звільнено її без попередньої згоди профспілкової організації. Позивач стверджує, що її звільнення із займаної посади є незаконним та безпідставним, оскільки дане звільнення суперечить положенням ч.2 статті 40, статей: 42, 43, ч.1, ч.3 статті 49-2 КЗпП України, і тому ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі, із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За доводами позивача, звільнення її з роботи призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, впевненості у майбутньому, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи знаходження на утриманні позивача малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захисту інтересів в суді і негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій відповідача, що завдало позивачу моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює в 200 000 грн. За даних обставин, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с.98-99), позивач ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ №292/23.13-К від 28.12.2023 року про звільнення ОСОБА_1 , поновити її на роботі в Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" з 29.12.2023 року, стягнути з ДСГП "Ліси України" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (29.12.2023 року) до дня винесення судового рішення та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17.05.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДСГП "Ліси України" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково. Скасовано наказ Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" №292/23.13-К від 28.12.2023 року "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" з 29.12.2023 року. Стягнуто з ДСГП "Ліси України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 101 176 грн., визначений без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" з 29.12.2023 року. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Стягнуто з ДСГП "Ліси України": на користь ОСОБА_1 1 211 грн. 20 коп. судового збору; на користь держави 1 211 грн. 20 коп., у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ДСГП "Ліси України" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року не відповідає дійсним обставинам справи, є ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого підлягає скасуванню. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, не прийняв до уваги доводи відповідача, зробив свій висновок тільки на підставі тверджень позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Апелянт вказує, що відповідач не отримував заяву позивача про зміну позовних вимог, і тому не зміг скористатись своїм правом для подання заперечень та доказів на спростування позовних вимог. За доводами апелянта, суд першої інстанції не дослідив обставини, чи мали інші економісти зі збуту 1 відділу виробництва, закупівель та збуту переважне право залишення на роботі. Так, ОСОБА_3 є особою із інвалідністю 2 групи, ОСОБА_4 виховує один малолітню дитину, оскільки його дружина померла, ОСОБА_5 , на погляд відповідача, має більшу продуктивність праці. Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції щодо неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки їй було запропоновано вакантну посаду - майстер лісу Любецького лісництва, від якої ОСОБА_1 відмовилась.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, без змін, а апеляційну скаргу ДСГП "Ліси України", у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чікова Т.А. просили залишити рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, без змін, а апеляційну скаргу ДСГП "Ліси України", у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 13.05.2009 року, відповідно до наказу №105к від 12.05.2009 року, ОСОБА_1 була прийнята на посаду економіста відділу збуту ДП "Чернігівський лісгосп", в подальшому 02.10.2023 року переведена на посаду економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" (наказ №165/23.13-к від 29.09.2023 року) (а.с.13-18).

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі наказу №855 від 28.10.2022 року Державного агентства лісових ресурсів України, 31.12.2022 року діяльність ДП "Чернігівський лісгосп" припинено шляхом реорганізації, а саме, приєднання до ДСГП "Ліси України", правонаступником якого є Філія "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України".

Наказом №-ОД від 27.10.2023 року "Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису", 01.01.2024 року з штатного розпису шляхом скорочення виведено ряд посад, серед яких економіст із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, яку займала позивач (а.с.19-20). На підставі зазначеного наказу, працівникам підготовлені попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення. З попередженням від 26.12.2023 року про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення ОСОБА_1 29.12.2023 року на підставі ч.1 статті 40 КЗпП України, а також повідомленням про наявні вакантні посади №1204, в якому позивачу запропонована для переведення з 01.01.2024 року вакантна посада - майстра лісу Любецького лісництва, із посадовим окладом 16 400 грн., позивач була ознайомлена 26.12.2023 року і 27.10.2023 року, про що свідчить власноручно поставлений нею підпис (а.с.21, 22, 91). Від запропонованої посади - майстра лісу Любецького лісництва, ОСОБА_1 відмовилась (а.с.22).

Наказом № 292/23.13-К "Про звільнення з роботи" від 28.12.2023 року було звільнено ОСОБА_1 , економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", 29.12.2023 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підстава: наказ від 27.10.2023 №46/23.13-ОС "Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису", попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення від 27.10.2023 року, повідомлення від 26.12.2023 року №1204 про наявні вакантні посади (відмова від запропонованої посади) (а.с.11-12).

Як вбачається зі штатних розписів Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" за 2023-2024 роки, до 01.01.2024 року в філії було чотири посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, з 01.01.2024 року, згідно штатного розпису, вказана посада зазначена, як фахівець із збуту І категорії, кваліфікаційні характеристики посад яких, згідно посадової інструкції, є однаковими (а.с.44-57).

До дати звільнення позивача, крім неї, посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту займали працівники ОСОБА_3 , з 21.11.2017 року (наказ №251-К), ОСОБА_5 , з 12.09.2017 року (наказ №171-К), ОСОБА_4 , з 20.12.2021 року (наказ №176-К) (а.с.101, 102), які згідно наказу №301/23.13-К "Про переведення працівників із 01.01.2024" від 29.12.2023 року, тобто, після попередження про майбутнє вивільнення позивача, були переведені на посади фахівця зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту (а.с.103-106).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 до ДСГП "Ліси України" позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, зазначив, що позивач працює на підприємстві з 2009 року, має спеціальну освіту, підвищувала кваліфікацію з 14.05.2015 року до 25.04.2015 року в Держлісагенстві України "Укрцентркадриліс" за програмою економістів зі збуту, нагороджувалась подяками та грамотами за багаторічну, сумлінну працю в галузі лісового господарства, високу професійну майстерність, має малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і отже, ОСОБА_1 мала переважне право на залишення на роботі, і доводи позивача в цій частині жодним чином не спростовано відповідачем. Суд першої інстанції зазначив, що твердження відповідача про належне виконання ним обов`язку по працевлаштуванню позивача, а саме, пропозиція позивачу вакантної посади - майстра лісу Любецького лісництва, тобто, в іншій місцевості, при цьому, за наявності у позивача малолітньої дитини, судом розцінено критично, оскільки до моменту попередження і до дня звільнення, на підприємстві були наявні інші вакантні посади, рівноцінні посаді позивача (а.с.24,25), які не пропонувались ОСОБА_1 , що не дає підстав вважати про належне виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ч.3 статті 49-2 КЗпП України. Суд першої інстанції вказав, що відповідачем не проведено жодних аналізів для встановлення продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, а пропозиція лише однієї вакантної посади свідчить про позбавлення позивача права вибору та упереджене ставлення до її особи. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано допустимих та достовірних доказів щодо неможливості працевлаштування позивача на даному підприємстві, а також щодо дотримання при звільненні позивача вимог статті 42 КЗпП України. На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено ч.2 статті 40 КЗпП України, в якій визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а також, вимоги статті 42 КЗпП України, в якій зазначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивача на займаній посаді з 29.12.2023 року, тобто, дня звільнення, на підставі ч.1, ч.2 статті 235 КЗпП України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в частині скасування наказу №292/23.13-К від 28.12.2023 року "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 " та поновлення її з 29.12.2023 року на відповідній посаді. Задовольняючи вимоги заявленого позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийняв до уваги, що згідно довідки Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" №469/23.12-2024 від 25.03.2024 року, середньоденна заробітна плата позивача становила 1 011 грн. 76 коп., а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком - 100 робочих днів. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 року до 17.05.2024 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь відповідача, складає 101 176 грн., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки на підтвердження моральних страждань позивача та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, а також його вини в заподіянні цієї шкоди, суду не надано жодних доказів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ДСГП "Ліси України" позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, не прийняв до уваги доводи відповідача, зробив свій висновок тільки на підставі тверджень позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Апелянт вказує, що відповідач не отримував заяву позивача про зміну позовних вимог, і тому не зміг скористатись своїм правом для подання заперечень та доказів на спростування позовних вимог. За доводами апелянта, суд першої інстанції не дослідив обставини, чи мали інші економісти зі збуту 1 відділу виробництва, закупівель та збуту переважне право залишення на роботі. Так, ОСОБА_3 є особою із інвалідністю 2 групи, ОСОБА_4 виховує один малолітню дитину, оскільки його дружина померла, ОСОБА_5 , на погляд відповідача, має більшу продуктивність праці. Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції щодо неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки їй було запропоновано вакантну посаду - майстер лісу Любецького лісництва, від якої ОСОБА_1 відмовилась.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Дані висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року в справі № 6-1264цс17, постановах Верховного Суду: від 31 жовтня 2024 року в справі № 464/2299/22, від 03 квітня 2024 року в справі № 208/5799/23.

Згідно із приписами ч. 2 статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1, ч.6 статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Згідно із приписами статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі №577/3997/15-ц, провадження №6-1723цс17, у постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2024 року в cправі №915/754/21(486/893/22), від 07 лютого 2024 року в справі №759/18281/21, провадження №61-6741св23) вказано, що однією із найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом статті 42 КЗпП України, коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Так, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України ''Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту''; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду: від 26.12.2023 року в справі № 295/11190/21, від 06.12.2023 року в справі № 519/617/21-ц, від 23.12.2024 року в справі №523/6792/20, від 13.01.2025 року в справі №671/2696/23.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку із об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема, щодо переважного права на залишення на роботі).

Як вбачається із матеріалів справи, наказом №-ОД від 27.10.2023 року "Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису", 01.01.2024 року з штатного розпису шляхом скорочення виведено ряд посад, серед яких економіст із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, яку займала позивач (а.с.19-20). На підставі зазначеного наказу, працівникам підготовлені попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення. З попередженням від 26.12.2023 року про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення ОСОБА_1 29.12.2023 року на підставі ч.1 статті 40 КЗпП України, а також повідомленням про наявні вакантні посади №1204, в якому позивачу запропонована для переведення з 01.01.2024 року вакантна посада - майстра лісу Любецького лісництва, із посадовим окладом 16 400 грн., позивач була ознайомлена 26.12.2023 року і 27.10.2023 року, про що свідчить власноручно поставлений нею підпис (а.с.21, 22, 91). Від запропонованої посади - майстра лісу Любецького лісництва, ОСОБА_1 відмовилась (а.с.22).

Наказом № 292/23.13-К "Про звільнення з роботи" від 28.12.2023 року було звільнено ОСОБА_1 , економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", 29.12.2023 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підстава: наказ від 27.10.2023 №46/23.13-ОС "Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису", попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення від 27.10.2023 року, повідомлення від 26.12.2023 року №1204 про наявні вакантні посади (відмова від запропонованої посади) (а.с.11-12).

До дати звільнення позивача, крім неї, посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту займали працівники ОСОБА_3 , з 21.11.2017 року (наказ №251-К), ОСОБА_5 , з 12.09.2017 року (наказ №171-К), ОСОБА_4 , з 20.12.2021 року (наказ №176-К) (а.с.101, 102), які згідно наказу №301/23.13-К "Про переведення працівників із 01.01.2024" від 29.12.2023 року, тобто, після попередження про майбутнє вивільнення позивача, були переведені на посади фахівця зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту (а.с.103-106).

Відповідної інформації щодо проведення роботодавцем дослідження та аналізу переважного права залишення на роботі серед працівників підприємства, за результатами якого відповідачем було вирішено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають переважне право на залишення на роботі, у порівнянні зі ОСОБА_1 , матеріали даної цивільної справи в собі не містять. При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта відносно того, що ОСОБА_3 є особою із інвалідністю 2 групи, ОСОБА_4 виховує один малолітню дитину, оскільки його дружина померла, ОСОБА_5 , на погляд відповідача, має більшу продуктивність праці, оскільки відповідачем не надано доказів наявності інвалідності у ОСОБА_3 ; дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.230), тобто, після прийняття відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 , а наказом відповідача від 29.12.2023 року ОСОБА_6 була переведена на іншу посаду, як і її чоловік - ОСОБА_4 (а.с.103-106). Твердження апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_5 має більшу продуктивність праці, не підтверджені по справі жодними належними та достатніми доказами.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які є документально підтвердженими, відносно того, що оскільки позивач ОСОБА_1 працює на підприємстві з 2009 року, має спеціальну освіту, підвищувала кваліфікацію з 14.05.2015 року до 25.04.2015 року в Держлісагенстві України "Укрцентркадриліс" за програмою економістів зі збуту, нагороджувалась подяками та грамотами за багаторічну, сумлінну працю в галузі лісового господарства, високу професійну майстерність, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то вона мала переважне право на залишення на роботі, і доводи позивача у вказаній частині жодними доказами стороною відповідача не спростовано. Судом першої інстанції також було обґрунтовано відхилено твердження відповідача про належне виконання ним обов`язку по працевлаштуванню позивача, а саме, що позивачу було запропоновано вакантну посаду - майстер лісу Любецького лісництва, в іншій місцевості. При цьому, за наявності у позивача малолітньої дитини, і оскільки до моменту попередження, і до дня її звільнення, на підприємстві були наявні інші вакантні посади, рівноцінні посаді позивача, які не пропонувались ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що відповідач належним чином виконав обов`язок, передбачений ч.3 статті 49-2 КЗпП України. Відповідачем не проведено жодних аналізів для встановлення продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, а пропозиція лише однієї вакантної посади свідчить про позбавлення позивача права вибору та упереджене ставлення до її особи. Крім того, відповідачем не надано допустимих і достовірних доказів щодо неможливості працевлаштування позивача на даному підприємстві, а також щодо дотримання при звільненні позивача вимог статті 42 КЗпП України.

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що відповідач не отримував заяву позивача про зміну позовних вимог, і тому не зміг скористатись своїм правом для подання заперечень та доказів на спростування позовних вимог.

Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. А саме, згідно матеріалів даної цивільної справи (а.с.92-95), стороною позивача було надано суду першої інстанції доказ щодо направлення - фіскальний чек, в тому числі, і копії заяви ОСОБА_1 про зміну позовних вимог, відповідачу.

Апеляційний суд також звертає увагу на наступне.

Звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України до проведення відповідачем скорочення штату працівників на підприємстві (введення в дію нового штатного розпису), є порушенням трудового законодавства України, що в свою чергу, є підставою для поновлення його на роботі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2024 року у справі №742/2626/21, від 02 грудня 2020 року у справі №683/1084/17, від 31.07.2024 року у справі №751/3322/23.

Як вбачається зі штатних розписів Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" за 2023-2024 роки, до 01.01.2024 року в філії було чотири посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, з 01.01.2024 року згідно штатного розпису вказана посада зазначена як фахівець із збуту І категорії, кваліфікаційні характеристики посад яких, згідно посадової інструкції, є однаковими (а.с.44-57).

У штатному розписі на 2024 рік (а.с.30-32) зазначено, що він вводиться в дію 01.01.2024 року. При цьому, ОСОБА_1 було звільнено наказом № 292/23.13-К "Про звільнення з роботи" від 28.12.2023 року, з 29.12.2023 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, позивача було звільнено за п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, у хронологічному розумінні, до проведення відповідачем скорочення штату працівників на підприємстві (введення в дію нового штатного розпису), що є порушенням трудового законодавства України та безумовною підставою для поновлення позивача на роботі.

У контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року відносно того, що відповідачем порушено приписи ч.2 статті 40 КЗпП України, в якій визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а також, вимоги статті 42 КЗпП України, якою регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Із врахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року відносно того, що оскаржуваний позивачем наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивача на займаній посаді з 29.12.2023 року, тобто, дня звільнення, на підставі приписів ч.1, ч.2 статті 235 КЗпП України. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог позивача, в частині скасування наказу №292/23.13-К від 28.12.2023 року "Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ", та відповідно, поновлення позивача з 29.12.2023 року на зазначеній у рішенні суду від 17.05.2024 року посаді. Задовольняючи вимоги заявленого позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийняв до уваги, що згідно довідки Філії "Чернігівське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" №469/23.12-2024 від 25.03.2024 року, середньоденна заробітна плата позивача становила 1 011 грн. 76 коп., а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком - 100 робочих днів. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 01.01.2024 року до 17.05.2024 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь відповідача, становить 101 176 грн., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 17.05.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих обставин, на які сторони спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 17.05.2024 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 07.02.2025 року.

Головуючий: Судді: