Справа №339/440/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Скригун В.В.

секретаря судового засідання Ганчар Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

15 жовтня 2024 року позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять визнати право власності на спадкове майно за ОСОБА_1 - 5/8 часток домолодіння, а за ОСОБА_2 -3/8 часток домоволодіння, яке складається з житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 - сином ОСОБА_4 , якому на праві власності на законних підставах за життя належав будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 .

Вказане майно є спільною власністю подружжя, а тому позивач ОСОБА_1 є власником частини вказаного домоволодіння, оскільки проживали разом із чоловіком та синами. Оформленням всіх документів після завершення будівництва займався чоловік, а тому до його смерті їй невідомо було чи оформив він належним чином будинок і де зберігав документи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 стали позивач ОСОБА_2 , оскільки відповідно до заповіту від 20 серпня 2013 року спадкодавець все своє майно, що йому належало, заповів йому, та дружина ОСОБА_1 , яка також прийняла спадщину, оскільки на день його смерті була зареєстрована та проживала разом із ним, та відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині.

Однак, після смерті чоловіка документів власності на домоволодіння не виявилося, і вказаний будинок не зареєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Звернувшись у вересні 2024 року до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутні документи власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 . А тому оформити право на спадщину на спадкове майно в позасудовому порядку вони не мають можливості.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за первісним позовом.

Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року витребувано докази по справі, а саме спадкову справу заведену після смерті ОСОБА_4

20 листопада 2024 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначає, що відповідач являється інвалідом 3 групи та відповідно до ст.1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту має право на спадкування половини частки, яка б належала кожному із них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Враховуючи, що спадкове майно складається із частки домоволодіння, то за законом кожен із 3 спадкоємців має право на 1/3 частку або по 1/6 частки від усього домоволодіння. Оскільки вони є спадкоємцями першої черги, то їхні частки по закону складали по 1/3 частці кожному, а з урахуванням заповіту спадкоємці (неповнолітні діти, пенсіонери, інваліди) мають право на половину від того, що мали б по закону, тобто по 1/6 частці від спадкового майна або по 1/12 часток від домоволодіння. Визначені позивачами частки спадкового майна не відповідають вимогам закону. Тому, в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю (а.с.46).

25 листопада 2024 року представником ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій просить визнати за ним право власності на спадкове майно як обов`язкову долю після смерті батька ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/12 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що дозвільна документація на будівництво домоволодіння була видана на батька ОСОБА_4 , однак останній не оформив права власності. Незалежно від того чи було оформлене право власності мати та батько є співвласниками в рівних частках по частині. За життя

на випадок своєї смерті батько склав заповіт, згідно з яким все майно, що йому буде

належати і на що він матиме право за законом, він заповів сину ОСОБА_2 . Відповідно до ст.1241 ЦК України незалежно від змісту заповіту ОСОБА_3 має право на спадкування половини частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Враховуючи, що спадкове майно складається із частки домоволодіння, то за законом кожен із 3 спадкоємців має право на 1/3 частку або по 1/6 частки від усього домоволодіння. Оскільки, вони є спадкоємцями першої черги, то їхні частки по закону складали по 1/3 частці кожному, а з урахуванням заповіту спадкоємці (неповнолітні діти, пенсіонери, інваліди) мають право на половину від того, що мали би по закону, тобто по 1/6 частці від спадкового майна або по 1/12 часток від домоволодіння (а.с.61).

12 грудня 2024 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву, вказані позови об`єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 08 січня 2025 року підготовче судове засідання закрито та призначено судовий розгляд справи. Будь-яких інших процесуальних дій не проводилося.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Надіслали на адресу суду заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі.

Згідно заяви, ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом підтримує. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 визнає в повному обсязі.

Згідно заяви, ОСОБА_2 позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом не визнає та просить в задоволенні позову відмовити.

Згідно заяви, представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі, просить визнати за ОСОБА_3 1/12 частку спірного домоволодіння. Крім того частково визнав позовні вимоги за первісним позовом та не заперечує проти визнання за ОСОБА_2 право власності на 4/12 частки, а за ОСОБА_1 7/12 часток домоволодіння, яке складається з житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Матеріалами справи встановлено, що предметом розгляду справи є домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , будівництво, якого велося на законних підставах.

Згідно витягу з рішення виконкому Міжрічанської сільської ради народних депутатів від 13 травня 1982 року за № 5, ОСОБА_4 отримав земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.17-21).

Згідно технічного паспорту дане будинковолодіння складається з житлового будинку «А», літньої кухні «Б», майстерні «В», стайні «Г», стодоли «Д», вбиральні «Е», воріт №1, криниці № 2, огорожі № 3. Вказаний житловий будинок був збудований у 1982 році (а.с.12-14).

Довідкою фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 14 жовтня 2024 року встановлено, що загальна інвентаризаційна вартість будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 становить 191 520,00 грн. Реєстрація права власності на дане майно не проводилася (а.с.15; 26).

Вказаний будинок збудовано в період перебування нині покійного ОСОБА_4 з позивачем ОСОБА_1 у шлюбі. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про одруження згідно якого ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_7 16 червня 1973 року, який зареєстрований Міжрічанською сільською радою депутатів трудящих.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

З вказаного вбачається, що позивач ОСОБА_1 має право на частину спільного сумісного майна, так само як нині покійний ОСОБА_4 мав за життя право на частку домоволодіння, яке складається з житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 .

20 серпня 2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого все майно, що буде йому належати, і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_2 , 1977 р.н. (а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно (а.с.25).

Згідно ч.1 п.11 ст.346 ЦК України, право власності припиняється в разі смерті.

В установлений законом термін позивачі звернулися з заявами про прийняття спадщини за законом ( ОСОБА_1 ) і заповітом ( ОСОБА_2 ), на підставі яких зареєстрована спадкова справа (а.с.16; 23).

Звернувшись у вересні 2024 року до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, позивач ОСОБА_1 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутні документи власності на спадкове майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 та спадкове домоволодіння не зареєстроване у реєстрі прав на нерухоме майно (а.с.11).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, однак на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 , був зареєстрований з ним за однією адресою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За визначенням ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкоємством є перехід прав і обов`язків від спадкодавця до інших осіб. Спадкоємство здійснюється за законом у випадку, якщо воно не змінено заповітом. Для спадкоємця, який прийняв спадщину згідно ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, виникають майнові права до складу яких належить право власності.

Цивільним законодавством закріплено існування двох видів спадкування - за заповітом і за законом. Чинне законодавство закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов`язки на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною другою ст. 1223 ЦК України визначено, що в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують в порядку черговості особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця.

Разом з тим, у ст. 1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна незалежно від змісту заповіту. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Відповідно ч.3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Воля заповідача, що входить у протиріччя з правом осіб на обов`язкову частку у спадщині, у цій частині виконанню не підлягає. Метою існування обов`язкової частки у спадщині є захист інтересів окремих спадкоємців першої черги. В ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року зазначено, що наявність у особи обов`язкової частки не є підставою недійсності заповіту, оскільки таке право на обов`язкову частку у спадщині гарантується ч.3 ст. 1235, ст. 1241 ЦК України.

Перелік осіб, що мають право на обов`язкову частку визначений вищевказаною статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця, непрацездатною вдовою/вдівцем, непрацездатними батьками/усиновителями та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Спадкування обов`язкової частки відноситься до спадкування за законом, хоча застосовується лише за наявності заповіту. При цьому норми про обов`язкову частку (ст. 1241 Цивільного кодексу України) розміщені серед норм про спадкування за заповітом (глава 85 Цивільного кодексу України). За відсутності заповіту, його скасування заповідачем, визнання судом недійсним, право на обов`язкову частку не виникає.

Обов`язкова частка - це мінімум того, що може дістати малолітній, неповнолітній чи непрацездатний спадкоємець першої черги. Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця. Але, якщо інші спадкоємці заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, то вони вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Спадкування обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця і реалізується лише в разі прийняття ним спадщини.

Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту, та визначення складу майна, з якого складається спадщина. Як роз`яснено у п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, до яких слід також віднести спадкоємців, що відмовились від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення.

Як вбчається з матеріалів справи спадкоємцями ОСОБА_4 є його син ОСОБА_2 ( за заповітом), дружина ОСОБА_1 (за законом) та син ОСОБА_3 (за законом).

Дружина ОСОБА_4 ОСОБА_1 є непрацездатною за віком особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Син ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , будучи непрацездатною особою (інвалідом 3 групи) має право на обов`язкову частку у спадщині, яку він фактично прийняв, оскільки на день смерті був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем у житловому будинку по АДРЕСА_1 (а.с.64).

Враховуючи, що є спадкове майно складається із частки домоволодіння, то за законом кожен із 3 спадкоємців має право на 1/3 частку або по 1/6 частки від усього домоволодіння.

Оскільки, вони є спадкоємцями першої черги, то їхні частки по закону складали б по 1/3 частці кожному, а з урахуванням заповіту спадкоємці (неповнолітні діти, пенсіонери, інваліди) мають право на половину від того, що мали би по закону, тобто по 1/6 частці від спадкового майна або по 1/12 часток від домоволодіння.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 1268 ЦК України, вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто з викладеного вбачається, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , як непрацездатна особа (інвалід 3 групи), має право на 1/12 частку від спірного домоволодіння, яка є обов`язковою часткою в спадщині. А тому вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо первісних позовних вимог, то вони підлягають задоволенню частково. Так судом встановлено, що домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 є об`єктом спільного майна подружжя і позивач ОСОБА_1 має право на половину вказаного майна, тобто на його частину. Окрім того, ОСОБА_1 має право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатна за віком особа в розмірі 1/12. Загалом частка на яку має право позивач ОСОБА_1 складає 7/12 часток спірного домоволодіння. Відповідно позивач за первісним позовом ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, з врахуванням відрахованих обов`язкових часток в спадшині на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , має право на 4/12 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право власності спадкоємців на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд приймє ло уваги, що право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Іншого способу захисту свого права, окрім як звернення до суду з позовом у сторін немає.

На підставі викладеного, ст.ст.316, 328, 346, 1216-1218, 1223, 1235, 1241, 1268-1270 ЦК України, керуючись ст.ст. 13, 76, 81, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/12 часток домоволодінняпо АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/12 часток домоволодінняпо АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задоволити повністю.

Визнати заОСОБА_3 1/12 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: с.Воля-Задеревацька Стрийського району Львівської області, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_3 .

Суддя Скригун В. В.