Провадження № 2/491/171/25
РІШЕННЯ

іменем України

12 лютого 2025 року м. Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області в складі головуючого судді, Желяскова О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Ананьїв Подільського району Одеської області цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» звернулось до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачка уклали кредитний договір № 186013545 у формі електронного документа з використанням електронного підпис. Зокрема, відповідачка, за допомогою мережі Інтернет, перейшла на офіційний сайт Товариства - www.moneyveo.ua, ознайомилася з Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого добровільно без примусу чи тиску відповідачка заявила про бажання отримання коштів, подавши відповідну заявку, в якій вказала свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Правилами до кредитного договору передбачено, що позичальник у заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні Товариству для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту. Відповідачка підписала кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV6E2P4. Заповненням анкети-заяви позичальник підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, у вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитним коштами, розміру і типу процентної ставки. Відповідно до пункту 1.1. договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 19100,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Відразу після вчинених дій відповідачки, 16 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 19100,00 гривень на її банківську карту № НОМЕР_1 , що в свою чергу свідчить доказом того, що відповідачка прийняла пропозицію кредитодавця. Отже, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі. Згідно з пунктом 1.2. договору кредит надається строком на 126 днів. Відповідно до пункту 1.4. нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 237,90 відсотків річних, що становить 0,65% в день від суми кредиту за час користування ним. В пункті 1.5. зазначено, що на умовах викладених в пункті 1.6. договору, до відносин між сторонами застосовуються умови нарахування процентів за ставкою 475,80 відсотків річних, що становить 1,30% в день від суми кредиту за час користування ним. 28 листопада 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 124 від 09 березня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки на загальну суму 37970,80 гривень. 05 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 7 від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 40950,40 гривень. 14 лютого 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу №14/02/2022-01, відповідно до умов якого позивачеві відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором. В ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 186013545 від 16 грудня 2020 року перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідачки в розмір 40950,40 гривень. Загальна сума заборгованості на момент подання позовної заяви за кредитним договором № 186013545 від 16 грудня 2020 року, становить - 40950,40 гривень, яка складається з: 19100,00 гривень - заборгованість по кредиту; 21850,40 гривень - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 03 грудня 2024 року було відкрито провадження в справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України.

Оскільки позовна заява подана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», позивач самостійно направив відповідачці копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів рекомендованим листом з описом вкладення 27 червня 2024 року та надав суду докази їх надсилання (а.с.99).

Відповідачці, ОСОБА_1 , за зареєстрованим місцем її проживання було надіслано ухвалу суду про відкриття провадження в справі, про що містяться відомості в матеріалах справи (а.с.65). Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі відповідачка отримала 04 січня 2025 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.67).

В установлений судом строк відповідачкою не було подано до суду відзив на позовну заяву, тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідачка із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не зверталася та будь-яких інших заяв, клопотань не надавала. Отже, відповідачка своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористалася.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи викладене, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд доходить до наступного висновку.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються параграфом 1 Глави 71 Книги п`ятої ЦК України.

16 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою, ОСОБА_2 , був укладений договір № 186013545, умови якого передбачали надання кредиту в розмірі 19100,00 гривень, строк кредиту 126 днів, відсоткова ставка 0,65% в день (а.с.69 зворотний-71).

Договір підписаний відповідачкою електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV6E2P4.

Крім того, відповідачкою погоджено графік платежів, де зазначено, що загальна вартість кредиту складає 150,73% від суми кредиту або 28789,82 гривень, з яких: 19100,00 гривень - сума кредиту за договором; 9689,82 гривень - проценти за користування кредитом (а.с.71 зворотний).

До позовної заяви додані також копії паспорту споживчого кредиту (а.с.68-69), Правил надання грошових коштів у позику (а.с.100-105), заявки на отримання грошових коштів в кредит (а.с.22), довідки щодо дій в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.23).

Відповідно до статтей 11, 202 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлення порядку вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначення прав і обов`язків учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію».

Згідно частини сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» (на дату укладення договору) електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним і Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» (на дату укладення договору) договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»).

Порядок укладення електронного договору визначений статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію».

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, статтею 12 даного Закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно частини першої цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Водночас, враховуючи обставини предмету позову та надані суду докази, суд доходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо укладення договору № 186013545 від 16 грудня 2020 року з первісним кредитором в силу наступного.

Наразі судова практика у кредитних правовідносинах, стягненні заборгованості за договорами займу дотримується позиції щодо необхідності наявності доказів щодо передачі кредитором грошових коштів боржнику. Обов`язковою умовою для прийняття позитивного для кредитора рішення є надання останнім документу, який підтверджує вказаний факт.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина друга статті 1054 ЦК України).

Згідно абзацу другого частини першої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України з урахуванням положень статтей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц).

Отже, для встановлення обставин укладення кредитного договору підлягає доказуванню факт передачі відповідних грошових коштів кредитодавцем позичальнику саме у зв`язку з домовленістю (угодою, договором) про це.

За цих умов позивач має довести, що саме позикодавець - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», передало суму коштів, що зазначено у договорі, на виконання цього договору та у визначений в ньому спосіб.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції на дату укладення договору) розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

На підтвердження факту перерахування кредитних коштів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на рахунок відповідачці позивачем, ТОВ «Юніт капітал», як правонаступником кредитора (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»), було долучено до позову платіжне доручення № b0597efe-dc28-4832-a86d-60367f04c5ac (а.с.25), в якому в графі призначення платежу значиться «Переказ коштів згідно договору № 186013545 від 16.12.2020, ОСОБА_3 , код НОМЕР_2 , для зарахування на платіжну картку № 4149-51XX-XXXX-2140, без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer.».

Також позивачем надано лист АТ КБ «Приватбанк» (а.с.27-29), який підписаний, начальником департаменту АТ КБ «Приватбанк», Чаплінською М.В., та містить електронну печатку АТ КБ «Приватбанк» (а.с.30).

Згідно листа, наданого позивачем як доказ перерахування коштів відповідачці, АТ КБ «Приватбанк» через систему платежів LigPay було перераховано кошти за дорученням первісного кредитора, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», і, і3 по відповідним платежам.

Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк», 16 грудня 2020 року через систему платежів LigPay на картку за № НОМЕР_3 було перераховано кошти в сумі 19100,00 гривень (а.с.28).

Як вбачається з листа, перерахування відповідних грошових коштів АТ КБ «Приватбанк», а не безпосередньо первісним кредитором, TOB «Манівео швидка фінансова допомога», було обумовлено наявністю укладеного між ними договору № 1336 від 26 вересня 2013 року.

Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи зазначеного договору, укладення якого є обов`язковим, що позбавляє суд надати об`єктивну оцінку довідці, наданої АТ КБ «Приватбанк», як доказу перерахування грошових коштів за кредитним договором.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б уповноважували АТ КБ «Приватбанк» на здійснення переказу коштів в межах договору № 186013545 від 16 грудня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів щодо перерахування коштів від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як кредитних на рахунки АТ КБ «ПриватБанк» для здійснення переказу коштів на виконання вимог договору № 186013545 від 16 грудня 2020 року для подальшого переказу їх відповідачці.

Дослідивши надану копію укладеного кредитного договору, платіжне доручення та копію листа АТ КБ «Приватбанк» суд встановив, що ці докази не є достовірними, належними, та у своїй сукупності достатніми на підтвердження факту виконання первісним кредитором своїх обов`язків за кредитними договором, оскільки не містять повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму кредиту, а також не містить повної інформації про номер платіжного засобу на який було перераховано суму кредиту.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту продукту «Комфорт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.100-105) з метою отримання кредиту клієнт, ознайомившись з Правилами, заповнює заявку на сайті кредитодавця, або через мобільний додаток кредитодавця або через програмне забезпечення партнерів кредитодавця, яке забезпечує обмін інформації з ІТС кредитодавця, вказуючи всі дані, визначені в заявці як обов`язкові.

Відповідно до пункту 3.2. Правил клієнт у заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні кредитодавцю для прийняття рішення про надання чи ненадання Кредиту, а також бажаний спосіб отримання кредиту.

За результатами заповнення заявки здійснюється одночасна перевірка дійсності та аутентифікація платіжної карти клієнта відповідно до стандартів відповідних платіжних систем (пункт 3.4. Правил).

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача з урахуванням вимог закону здійснено захист інформації щодо клієнта від третіх осіб.

Водночас будь-який формуляр заяви на отримання кредиту, який би мав бути складеним і підписаним електронним підписом відповідачки, електронна ідентифікація (автентифікація) якого здійснена з дотриманням вимог законодавства, та який би був підтверджений і сумнівів у суду не викликав, в матеріалах справи відсутній.

Посилання позивача на заповнення позичальником (відповідачкою) форми на сайті товариства і зазначенням власної банківської картки є бездоказовими та нічим не підтвердженими.

Наявні в матеріалах справи докази, не містять повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму позики. Матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у позовній заяві та договорі відповідачці.

Відтак, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачці, оскільки повна інформація щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідачки у договорі відсутня. Інших належних та допустимих доказів щодо цього матеріали справи не містять та позивачем їх не надано.

Таким чином, твердження позивача про передачу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідачці 19100,00 гривень на виконання договору № 186013545 від 16 грудня 2020 року, є припущенням, що не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Суд доходить до висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів у контексті норм законодавства щодо виникнення між первісним кредитором та відповідачкою зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, суду не надано.

Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, а отже не є належним доказом існування боргу (а.с.32-34, 39).

Розрахунок заборгованості, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачкою, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 наданий банком розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності заборгованості та її розмір, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано.

Отже, матеріали справи не містять доказів того, що кредитодавцем виконані умови договору № 186013545 від 16 грудня 2020 року та надано відповідачці кредит, оскільки відсутні докази того, на який саме рахунок або картку перераховувались кредитні кошти та докази того, що ці реквізити вказані відповідачкою.

Відповідно до пункту 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного баку України 04 липня 2018 року № 75, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, зокрема як клієнтські рахунки та виписки з них.

Згідно пункту 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку (пункт 63 Положення).

Відповідно до пункту 65 Положення інформація про стан рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Виписки по картковому рахунку також не було долучено позивачем до позову, яка є належним і достатнім доказом як отримання кредитних коштів позичальником, так і користування ними.

Надані позивачем документи не містять відомостей про отримання кредитних коштів відповідачкою, що суперечить положенням статті 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок позичальника, як передбачено самим же договором, позивач не надав.

Такими в цьому випадку могла бути інформація надана банківською установою про зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки, виписка по рахунку відповідачки, в якій відображена інформація про отримання кредитних коштів, довідка банку про належність карткового рахунку, на який були перераховані кошти відповідачки, тощо. Тобто позивач повинен був надати суду докази, які об`єктивно підтверджують факт отримання кредиту.

Суд також звертає увагу, що згідно наданого позивачем договору № 186013545 останній укладений 16 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та « ОСОБА_3 » (мовою оригіналу). В той же час згідно відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області громадянка ОСОБА_4 змінила прізвище 15 червня 2020 року на ОСОБА_5 (а.с.46).

Відповідно до пункту 2.1.1.6. договору кредитодавець має право укласти договір відступлення права вимоги за договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а.с.72-77).

Відповідно до пункту 5.3.3. договору факторингу № 28/1118-01 в новій редакції (а.с.78-82) фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01 (а.с.85-89).

Відповідно до пункту 5.3.3. договору факторингу № 05/0820-01 фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.

14 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія Онлайн фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» було укладено договір факторингу №14/02/2022-01 (а.с.93-96).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу.

У зв`язку із переоформленням ліцензії на підставі пункту 32 розділу VII Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та пункту 10 додатку 1 до Постанови № 199, ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання послуг з факторингу, видану 21 травня 2020 року ТОВ «Юніт капітал», анульовано. Та 26 березня 2024 року Національним банком України внесено запис до Державного реєстру фінансових установ про переоформлення ліцензії ТОВ «Юніт капітал» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме надання послуг з факторингу на ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги факторингу, (інформація є відкритою та загальнодоступною, зокрема, на сайтіhttps://kis.bank.gov.ua).

Згідно визначень термінів, що використовуються в договорі факторингу №14/02/2022-01, право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (пункт 1.5.).

Згідно пункту 2.1. згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку (пункт 4.1. договору).

Відповідно до пунктів 3.1.1. та 3.1.2. договору фінансування належна до сплати клієнту сума грошових коштів встановлюється в кожному реєстрі прав вимог окремо та сплачується фактором одним платежем протягом 180 банківських дні з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог.

На підтвердження факту переходу позивачеві права вимоги заборгованості з відповідачки, ОСОБА_1 , за договором № 186013545 від 16 грудня 2020 року, позивачем додано до позовної заяви ксерокопію реєстру прав вимоги № 1 від 14 лютого 2022 року (а.с.97-98).

В постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 905/306/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року в справі № 2-879/11 (провадження 61-10005св21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимога до боржника після здійснення оплати за вказаним договором.

Позивачем на підтвердження сплати ціни договору факторингу (відступлення права грошових вимог) не надано письмового доказу, який би свідчив про перерахування грошових коштів на рахунок клієнта (платіжного доручення, квитанції тощо).

Крім того, суд зазначає в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

В постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі №910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу.

В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункт 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України в цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року в справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року в справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року в справі № 910/11177/20).

Судом встановлено, що правовідносини за кредитним договором № 186013545 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою виникли 16 грудня 2020 року, тобто значно пізніше ніж було укладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, в якому предмет договору не індивідуалізовано належним чином. Витяг з Реєстру прав вимоги № 124, в якому зазначено відповідача, датується 09 березня 2021 року, тобто більш ніж через два роки після укладення договору відступлення права вимоги, а отже на час укладення цього договору у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було відсутнє право вимоги до ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором.

Водночас підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року в справі № 914/868/17).

При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20).

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що ТОВ «Юніт Капітал» не довело порушення його прав з боку відповідачки, ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором № 186013545 від 16 грудня 2020 року, який укладений після відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги за кредитними договорами на користь ТОВ «Таліон Плюс», а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» відсутні, оскільки ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія Онлайн Фінанс» не мали права на подальше відступлення права вимоги, якою вони не володіли.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу(а.с.12).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 264, 279 ЦПК України, статтями 207, 512-514, 516, 517, 626, 638-639, 1054-1055, 1077-1078 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (договором № 186013545 від 16 грудня 2020 року) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до підпункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Відомості про сторін у справі на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:

Позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43541163; місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4А, офіс 10
Відповідачка:ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2

Копію рішення суду вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

У відповідності до положень частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є 12 лютого 2025 року, тобто дата складання повного судового рішення

Суддя Желясков О.О.

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20___ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах цивільної справи № 521/10810/24 Ананьївського районного суду Одеської області.