ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2025 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/20924/24

Номер провадження: 22-ц/819/177/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Воронцової Л.П., Майданіка В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) в м. Херсоні без виклику сторін в м. Херсоні апеляційну скаргу Ключенкової Христини Владиславівни , яка діє від імені ОСОБА_2 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 07січня 2025 року у складі судді Зуб І.Ю. у справі за позовом Ключенкової Христини Владиславівни яка діє від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

встановив:

Короткий зміст позовної заяви

В грудні 2024 року Ключенкова Христина Владиславівна , яка діє від імені ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Короткий зміст рішення (ухвали) суду першої інстанції

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07 січня 2024 року позовну заяву адвоката Ключенкової Христини Владиславівни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - вважати неподаною і повернуто позивачу.

Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Ключенкова Х. В. , яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 07 січня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, особа, яка її подала зазначила, що суд першої інстанції дійшов передчасних і помилкових висновків щодо суті заявлених вимог, які не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, в ухвалі про повернення позовної заяви від 07.01.2025 суд вказав про те, що позивач звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області з вимогами про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Разом з тим, позовна заява безпосереднім предметом якої, було розірвання шлюбу, містила вимогу про залишення малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 , а не про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. Апелянт посилається на те, що вимога про залишення малолітніх дітей проживати з кимось із батьків та вимога про визначення місця проживання дітей з одним із батьків не релевантні між собою поняття, які: мають різне змістовне наповнення; створюють відмінні одне від одного наслідки для сторін процесу; вимагають надання не ідентичних між собою доказів в рамках одного та іншого провадження тощо. Отже, суд помилково ототожнив вимогу позивача про залишення малолітніх дітей проживати разом із матір`ю, яка є констатацією факту, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, із вимогою про визначення місця проживання дітей, яка розглядається за наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей.

Зазначене стало наслідком того, що в оскаржуваній ухвалі, суд неповно з`ясувавши дійсні обставини справи та суть заявлених вимог, дійшов висновку, що «позовна вимога стосовно місця проживання дітей (яка позивачем не була заявлена) повинна розглядатися відповідно до вимог ЦПК України - в загальному провадженні».

Про відсутність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо місця проживання дітей, позивачем зазначалося, з посиланням на докази, як в позовній заяві, так і в заяві про усунення недоліків. Сам відповідач наразі проживає в с. Рівне Херсонської обл., Генічеського р-н., що знаходиться в тимчасовій окупації.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали, в контексті вирішення питання про залишення проживання дітей разом із матір`ю не було враховано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені в постановах: від 15 січня 2020 року по справі № 200/952/18; від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20; від 18 липня 2022 року по справі № 405/4659/21, відповідно до яких, за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Апелянт також посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали про повернення позовної заяви, якій передувала ухвала про залишення позовної заяви без руху, було також порушено і норми процесуального права, а саме: ч. 2 ст. 185 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Водночас, в резолютивній частині ухвали про залишення позовної заяви без руху від 16.12.2024 по справі № 766/20924/24 судом першої інстанції не було визначено спосіб усунення, виявленого на думку суду недоліку, щодо залишення місця проживання дітей разом із матір`ю, яку суд ототожнив з визначенням місця проживання дітей.

Суперечності і неточності в ухвалах суду першої інстанції (залишення без руху та повернення) не припустимі, і є такими, що порушують вимоги процесуального закону. Так, в ухвалі Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2024 (про залишення позовної заяви без руху) та від 07.01.2025 (про повернення позовної заяви) вбачається, що в першій - від 16.12.2024 судом наголошувалося виключно на необхідності сплати судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп. за другу позовну вимогу позивача щодо визначення місця проживання дітей (яка по факту позивачем не заявлялась), а в ухвалі від 07.01.2025 судом вже було змінено свою позицію та наголошено, що судовий збір мав би бути сплаченим за другу позовну вимогу, яка вказана в позові, тобто за вимогу про залишення проживання дітей разом із матір`ю. При цьому, посилання на необхідність сплати судового збору за вимогу про залишення проживання дітей разом із матір`ю, ухвала про залишення позовної заяви без руху від 16.12.2024 - не містила. Однак, в ухвалі про повернення позовної заяви від 07.01.2025, несплата судового збору за вимогу про залишення проживання дітей разом із матір`ю, стала однією з підстав повернення позовної заяви.

Апелянт, враховуючи місце проживання відповідача на окупованій території України, надав обґрунтування причин неможливості виконання вимог п. 2 ч. 4 ст. 356 ЦПК України, а саме, щодо надсилання копії апеляційної скарги відповідачу та наголосив на тому, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

(2) Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Рух апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції

17 січня 2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга Ключенкової Х.В., яка діє від імені ОСОБА_2

20 січня 2025 року апеляційним судом витребувано матеріали справи.

27 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

27 січня 2025 року ухвалою апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

03 лютого 2025 ухвалою апеляційного суду справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у ній матеріалами. Інформація про дату розгляду справи (03.02.2025) оприлюднена на офіційному веб-сайті Херсонського апеляційного суду.

Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч . 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального законодавства оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 звернулася з позовними вимогами про розірвання шлюбу та залишення малолітніх дітей проживати з нею, обґрунтовуючи позовні вимоги втратою відносин, притаманних сім`ї, з відповідачем та посилаючись на відсутність між сторонами, як батьками, спору щодо місця проживання дітей, не поданням до суду жодним з них позовної заяви про визначення місця проживання дітей з одним із батьків.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Також у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, Верховний Суд зазначив, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його.

Слід зазначити, що судове рішення, яким вирішено питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характеру.

Суд першої інстанції, зазначаючи в ухвалі від 16.12.2024 про залишення позову без руху - про необхідність сплати судового збору за другу позовну вимогу немайнового характеру у сумі 1211,20 грн. та обґрунтування об`єднання вимоги про розірвання шлюбу в одному позові з вимогою про визначення місця проживання дітей, посилаючись на необхідність розгляду останньої за правилами загального позовного провадження із залученням третьої особи - служби у справах дітей, яка проводить відповідні перевірки та повертаючи позов внаслідок невиконання наведених недоліків, не звернув увагу на вищенаведені обставини, норми матеріального та процесуального закону, які були наведені представником позивача як у позові так і в заяві про усунення недоліків, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав вважати позовну заяву неподаною та повернути позивачу.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 13 ЦПК України, самостійно визначив таку позовну вимогу як: визначення місця проживання дітей, яка позивачем не заявлялися.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія виснує, що оскільки вирішення питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу не є позовною вимогою, а тому не потребує сплати судового збору та його розгляду як позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю чи батьком.

Щодо суті апеляційної скарги

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_2 без руху та її повернення були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції порушив порядок встановлений для вирішення питання, визнав неподаною та повернув заяву без надання належної оцінки всім зазначеним в позові обставинам, які мають значення для правильного вирішення питання на даній стадії та дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, а тому остання в силу вимог ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Ключенкової Христини Владиславівни , яка діє від імені ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 07 січня 2025 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.П. Воронцова

В.В. Майданік