Справа № 454/5480/23 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О. А.
Провадження № 22-ц/811/2589/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора Дрібнюка Р.М., представника ЛОДА

Старого Р.А., представника військової частини НОМЕР_1 Катревич Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2024 року у справі за позовом Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції держави Львівська обласна державна адміністрація та Адміністрація державної прикордонної служби України, третя особа на стороні позивача військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний прикарпатський загін Державної прикордонної служби), до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки із незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року керівник Львівської спеціалізованої прокуратуи у сфері оборони в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації та Адміністрації державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просиввитребувати на користь держави в особі Львівської обласної державної адміністрації земельну ділянку кадастровий номер :01:000:605 площею 1, 1987 га, яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На обґрунтування позову посилався на те, що Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено випадки порушення вимог законодавства щодо забезпечення режиму охорони державного кордону та додержання вимог законодавства про використання земель оборони, у тому числі земель прикордонної смуги.

З одержаної із Публічної кадастрової карти інформації вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0605 знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (частка кожної у спільній власності 50%). Разом з тим, вказана земельна ділянка входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ). Спірна земельна ділянка розташована між лінією державного кордону України та лінією інженерно-прикордонних споруджень на території Белзької міської ради. Факт розміщення земельної ділянки між лінією державного кордону та лінією прикордонних інженерних споруджень підтверджується матеріалами технічної документації (поземельна книга) та викопіюванням Публічної кадастрової карти.

Оскільки землі в межах прикордонної смуги надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України, такі землі визнаються землями оборони і вони використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Вказує, що прийняття рішення про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки, розташовані між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-технічних споруд унеможливлює забезпечення належного захисту державного кордону та дотримання прикордонного режиму.

Спірні земельні ділянки належать до земель оборони, рішення про їх вилучення не приймалося, а тому Сокальська районна державна адміністрація не мала права розпоряджатися такими земельними ділянками та передавати їх у власність відповідачам.

На підставі наведеного прокурор просив задовольнити позов.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31.05.2024 позов задоволено.

Витребувано на користь держави в особі Львівської обласної державної адміністрації земельну ділянку кадастровий номер :01:000:605 площею 1,1987га., яка розташована на території Белзької міської ради Червоноградського району Львівської області із незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплачений Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони судовий збір в сумі 2920,00 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Тобто при вирішенні цієї справи необхідно встановити, як саме спірна земельна ділянка вибула з володіння держави та як саме набуто право власності відповідачем. Однак ні в позовній заяві, ні в інших матеріалах справи дані обставини не відображено. Не досліджено їх і судом. Тому при прийнятті судом рішення про витребування земельної ділянки слід було вирішити питання щодо виплати належної компенсації відповідачам, які були добросовісними набувачами цієї земельної ділянки. Підставою для представництва в суді інтересів держави прокурор в позовній заяві вказує нездійснення захисту інтересів держави Львівською обласною державною адміністрацією та Адміністрацією Державної прикордонної служби України, зазначає про звернення до цих органів з інформуванням, для надання їм можливості вжити заходів щодо відновлення законності. Разом з тим, перші вихідні листи, копії яких додані до позовної заяви, датовані 28.11.2023, а вже 06.12.2023 органом прокуратури сформовано платіжну інструкцію на сплату судового збору, що свідчить про формальне дотримання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки з 28.11.2023 до 06.12.2023 минуло лише 5 робочих днів (з врахуванням часу на доставку, реєстрацію, визначення відповідальних виконавців) і за такий короткий проміжок часу суб`єкти владних повноважень об`єктивно не змогли б вивчити дане питання та підготувати і подати позов до суду. Таким чином, в суду першої інстанції були підстави для застосування ст. 185 ЦПК України, однак провадження відкрито без додержання вимог закону.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній; прокурор Дрібнюк Р.М., представник ЛОДА Старий Р.А., представник військової частини НОМЕР_1 Катревич Н.А. заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 1, 1987 га з кадастровим номером :01:000:0605, яка розташована на території Карівської сільської ради Сокалького району Львівської області (правонаступник Белзька міська рада Червоноградського району Львівської області) належить на праві власності у рівних частках відповідачам у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель землі сільськогосподарського призначення.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що вказана земельна ділянка розташована на землях оборони на території Карівської сільської ради Сокальського району Львівської області, зокрема у смузі місцевості між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-прикордонних споруджень Збройних Сил України (контрольно-слідової смуги), тому відноситься до земель оборони та відповідно до статей 77, 84 ЗК України може перебувати лише у державній власності та не може передаватися у приватну власність.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі оборони (пункт «в» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Відповідно до статті 22 Закону України «Про державний кордон України» з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 року № 1147 «Про прикордонний режим» (далі Постанова КМУ № 1147, тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм установлено прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Прикордонна смуга це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень (пункт 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою КМУ № 1147).

Контрольований прикордонний район це ділянка місцевості, яка визначена в межах території району, міста, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється Державною прикордонною службою, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів (пункт 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою КМУ № 1147).

Існування прикордонних смуг визначеної ширини передбачено нормами Закону України «Про використання земель оборони».

Згідно з абз.2 п.1 постанови КМУ № 1147 з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України Про державний кордон України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри прикордонної смуги встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд.

Судом встановлено та не заперечується відповідачами, що спірна земельна ділянка розташована у смузі місцевості між лінією державного кордону України з Республікою Польща та лінією інженерно-прикордонних споруджень Збройних сил України (контрольно-слідової смуги). У судовому засадні апеляційної інстанції відповідачі зазначили, що вільного доступу до спірної земельної ділянки не мають. Отже, вказана земельна ділянка належить до земель оборони, та не може бути передана у приватну власність.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 924/700/21 зазначено, що право на мирне володіння своїм майном гарантоване, закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків його дії.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності (рішення ЄСПЛ у справах «The former king of Greece and others v. Greece» (Колишній король Греції та інші проти Греції), «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, статті 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 297/1408/15 зазначено, що ЄСПЛ зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (справа ««East/west Alliance Limited проти» України»).

У цій справі суд першої інстанції, задовольняючи позов, встановив, що спірна земельна ділянка розташована за інженерними технічними спорудами Державної прикордонної служби України та входить до складу прикордонної смуги. Такі землі перебувають під посиленою правовою охороною держави. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачі визнали, що не користуються спірною земельною ділянкою.

Оскільки вирішення спору стосується належного забезпечення охорони державного кордону, то суд обґрунтовано надав перевагу захисту публічних інтересів.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, яка є органом, уповноваженим здійснювати функції щодо розпоряджання землями державної форми власності на території Львівської області.

Доводи апелянта про пропуск позивачем позовної давності колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права), так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Надаючи оцінку доводам відповідачів щодо пропуску позивачем позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що державний акт на земельну ділянку виданий без відома Кабінету Міністрів України, і позивачу як органу державної влади в галузі оборони та прокурору не було відомо раніше про прийняття рішення про надання спірних земельних ділянок у власність та видачу державних актів на право власності на такі.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обізнаності позивача про оформлення права власності на спірну земельну ділянку на відповідачів станом на момент вчинення таких дій.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтвердив, що про факт оформлення права власності на спірну земельну ділянку на відповідачів прокуратруі стало відомо лише напередодні звернення до суду з цим позовом.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновками районного суду про відсутність підстав для застосування позовної давності у цій справі.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду в цій частині не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_6 судового збору з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_6 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується копією довідки № 045063 серії 12ААВ.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідачка ОСОБА_6 є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому є звільненою від сплати судового збору, відтак відсутні підстави для стягнення з неї судового збору.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплаченого Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони судового збору в сумі 2920,00 грн та ухвалити в цій частині нову постанову про стягнення з ОСОБА_3 судового збору в сумі 1460,00 грн. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сплаченого Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони судового збору в сумі 2920,00 грн. Ухвалити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_3 сплачений Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони судовий збір в сумі 1460,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 07.02.2025

Головуючий

Судді