Дата документу 05.02.2025 Справа № 334/2681/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2681/23 Головуючий у 1 інстанції Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/153/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.

Трофимової Д.А,

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначив, що приблизно влітку 2016 він познайомився з відповідачкою, з якою почали проживати у його матері за адресою: АДРЕСА_1 . 22.01.2017 відбувся релігійний обряд таїнства шлюбу між сторонами. З моменту спільного проживання сторони почали вести спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_1 . Відповідачка за час спільного проживання із ним не працювала та доходу не мала. 25.03.2019 між ним та ОСОБА_4 укладено Договір позики, відповідно до якого отримав кошти в сумі 25 000 доларів США, що було еквівалентно за курсом НБУ - 674 000 гривні. Після отримання позики ним був сплачений аванс за придбання квартири, після того загубив паспорт, який повернула незнайома людина, тому на моменту укладення договору купівлі-продажу квартири не міг бути стороною вказаного правочину. В усній формі з відповідачкою домовився про те, щоб вона стала покупцем кватири АДРЕСА_2 . 29.03.2019 між відповідачкою, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , вартість якої складала 621 000 гривня.

Зазначає, що розрахунки за вказаним договором здійснював безпосередньо він своїми особистими коштами, отриманими у позику. Сторони разом із дітьми почали проживати у вказаній квартирі до березня 2022 року. В березні 2022 року відповідачка разом із дітьми виїхала за кордон, а він залишився проживати у квартирі. 27.03.2023 відповідачка повернулася до міста Запоріжжя та повідомила, що проживати разом із ним не бажає та негайне звільнення ним квартири, оскільки вона є її особистою приватною власністю, має намір її продати та знову поїхати за кордон.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином надані позивачем докази на підтвердження правомірності позовних вимог, не встановив обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила виключити з мотивувальної частини рішення абзац «Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час придбання квартири АДРЕСА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, а отже майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог та зазначивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час придбання квартири АДРЕСА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, а отже майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами наявність правових підстав для визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.03.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстрований в реєстрі за № 1240.

Відповідно до витягу з ДРРП на нерухоме майно № 161511329 від 29.03.2019 квартира АДРЕСА_2 на праві особистої приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до розписки ОСОБА_5 від 29.03.2019 вона підтвердила сплату ОСОБА_1 коштів за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у сумі 23 000 доларів США.

Проте згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2019, відповідно до якого продавці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали 621 000 гривень за продаж квартири від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору.

22.01.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулося вінчання, що підтверджується свідоцтвом про здійснення таїнства шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , батьками якої є позивач та відповідачка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.07.2017.

Згідно з договором про надання безпроцентної позики від 25.03.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , позивач отримав від ОСОБА_4 у позику 674 000 гривні, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно - 25 000 доларів США на строк до 01 квітня 2023 року для придбання квартири АДРЕСА_2 , про що також зазначено у розписці позивача від 25.03.2019.

В період з 15.12.2007 до 05.03.2014 ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином України ОСОБА_8 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 27.04.2023.

24.07.2008 на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2008, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 5221, ОСОБА_8 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 23.04.2023 № 329956578.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2013, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1200, ОСОБА_8 відчужив ОСОБА_9 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 23.04.2023 № 329956578.

Індивідуальними відомостями про застраховану особу підтверджується отримання доходу ОСОБА_2 в період з 2017 року до 2020 року.

Відповідно до договору оренди від 05.04.2019, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відповідачка орендувала гараж для зберігання автомобіля за адресою: вул. Дудикіна, буд. 9А з 05.04.2019 до 04.04.2022.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, що передбачено статтею 317 ЦК України.

У частинах першій та другій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, що передбачено статтею 386 ЦК України.

У статті 392 ЦК України зазначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру, обґрунтовуючи це тим, що вона була придбана ним за власні кошти, які були отримані ним за договором про надання безпроцентної позики від 25.03.2019, під час проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений відповідачкою, оскільки на момент його укладення він втратив паспорт.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому порядку не встановлювався.

Позовна заява у цивільній справі №334/2684/23 не містить вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що не підлягають застосуванню положення статті 74 СК України, оскільки саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є головною підставою для визнання майна, набутого ними за час спільного проживання, спільною сумісною власністю, а позивачем не заявлялась позовна вимога встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що стаття 57 СК України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вона регулює право особистої власності подружжя, яким не є сторони.

При цьому частина друга статті 74 СК України не передбачає поширення на майно, що є об`єктом права власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, положень глави 7 цього Кодексу, в якій розміщена стаття 57.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідачки в рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року у справі №333/3872/16-ц, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року у справі №333/3872/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , як вбачається з мотивувальної частини зазначеного рішення, судом встановлено, позивач мешкає з іншим чоловіком, має намір створити нову сім`ю. Проте, в тексті рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року у справі №333/3872/16-ц відсутня будь-яка персоніфікація особи з ким саме проживає ОСОБА_10 , у зв`язку з чим, є неспроможними доводи апеляційної скарги про встановлення факту проживання позивача та відповідачки в рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016 року у справі №333/3872/16-ц.

Зазначене також підтверджує доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо вирішення судом першої інстанції, хоч і в мотивувальній частині рішення, незаявлених позовних вимог, а саме, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, набутою під час проживання однією сім`єю.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку, про вихід судом першої інстанції за межі заявлених вимог, підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року у цій справі абзац 5 на сторінці рішення 5 «Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час придбання квартири АДРЕСА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, а отже майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності».

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги про здійснення позивачем розрахунків за договором купівлі особистими коштами, отриманими у позику, оскільки, згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2019, відповідно до якого продавці ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) отримали 621 000 гривень за продаж квартири від покупця ( ОСОБА_2 ) до підписання цього договору.

Окрім цього, варто зазначити, що договір купівлі-продажу квартири від 29.03.2019 року за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1240.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували здійснення позивачем розрахунків за договором купівлі особистими коштами.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, №

76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom"), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц , зазначила, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права.

Висновки у приведених в апеляційній скарзі справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші твердження апеляційної скарги зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінці доказів та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції по суті спірних правовідносин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення питання та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не є суттєвими, а тому не має підстав для її задоволення.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року у цій справі абзац 5 на сторінці рішення 5 «Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час придбання квартири АДРЕСА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, а отже майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності».

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року у цій справі абзац 5 на сторінці рішення 5 «Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час придбання квартири АДРЕСА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, а отже майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності».

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: