провадження № 22-ц/824/3798/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», члена Національної спілки кінематографістів України Балаяна Валерія Вазгеновича про захист авторського права, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом про визнання недійсним Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке було видане Національною службою інтелектуальної власності України 09 березня 2016 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) та зобов`язання внести відомості в державний реєстр.

В обґрунтування пред`явлених вимог зазначила, що 02 березня 2010 року на російськомовному сайті «Радіо Свобода» було опубліковано її інтерв`ю з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 включаючи відео). У зв`язку з вказаним інтерв`ю у позивачки виникла ідея щодо сценарію фільму стосовно подій, про які зазначала остання у своєму інтерв`ю, а також - інших, пов`язаних із цим чи подібних дій керівництва російської федерації. В той же час, у березні 2019 року позивачці стало відомо про факт видачі Національною службою інтелектуальної власності України ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) Свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір - фільм «ІНФОРМАЦІЯ_1» за № НОМЕР_1 09 березня 2016 року.

При цьому, в титрах твору зазначене авторство лише ОСОБА_2 .

Вважає, що у вказаному творі використано фрагменти її інтерв`ю з ОСОБА_5 ( з 6:00 по 6:17, з 7:45 по 7:55, з 8:00 по 8:35, з 9:29 по 9:35, з 10:21 по 10:45, з 11:00 по 12:34 з 17:39 по 17:49, з 18:53 по 19:25, з 58:25 по 58:33, з 58:55 по 59:26 та з 59:55 по 1:00:40 хв фільму.

Позивачкою особисто напрацьовувались матеріали відповідного журналістського розслідування, до якого відноситься, зокрема, інтерв`ю з ОСОБА_6 , яке позивачка за власною ініціативою та своїм авторським задумом - організувала, провела англійською мовою якою володіє, та записала на камеру. Цей авторський матеріал було використано у статті позивачки « ОСОБА_7 «на особистій службі» у князя ОСОБА_8 (опублікований на «Радіо Свобода» 16 грудня 2013 року - ІНФОРМАЦІЯ_3, включаючи відео). Фрагменти цього інтерв`ю також використано ОСОБА_2 у вищевказаному творі з 56:01 по 56:49 та з 57:05 - 57:34 хв. фільму).

Також, ОСОБА_2 використано фрагмент інтерв`ю позивачки з:

- ОСОБА_9 (з 51:13 по 51:41, з 53:13 по 53:35, з 53:44 по 54:34 та з 5- 55:06 хв. фільму);

- ОСОБА_10 (з 1:15 по 1:24, 1:53-2:04, 49:52-50:15, 50:39 - 50:51 хв. фільму);

- ОСОБА_11 (прихована камера) - з 1:06:10 по 1:06:32 хв. фільму;

- ОСОБА_12 (з 1:24:39 по 1:25:30,1:27:56- 1:28:14,1:28:29-1:28:43 хв.

Крім того, ОСОБА_2 використав інтерв`ю, які позивач за власною ініціативою та своїм авторським задумом - організувала, та провела (включені до фільму ексклюзивно, оператором був ОСОБА_2 , зокрема, з :

- ОСОБА_13 (з 3:49 по 4:38, з 10:12 по 10:20, з 22:50 по 23:22, з 30:55 по 31:05, з 48:31 по 49:30, з 59:27 по 59:54 та з 1:38:28 по 1:38:39 хв. фільму);

- ОСОБА_14 (нині - ОСОБА_15 ) (з 9:34 по 10:11, з 21:45 по 22:49, з 29:07 по 29:14, з 32:41 по 33:49, з 34:37 по 35:02, з 58:03 по 58:24, з 1:35:45 по 1:36:15 хв. фільму);

- ОСОБА_16 (з 12:38 по 13:00, з 13:51 по 14:14, з 15:01 по 15:18, з 18:09 по 18:51, з 29:41 по 30:00, з 30:35 по 30:43, з 32:07 по 32:20, з 35:30 по 36:20, з 36:38 по 37:06, з 37:30 по 38:00, з 38:58 по 29:33, з 40:44 по 41:02, з 41:50 по 42:03, з 44:13 по 44:33, з 45:20 по 45:48, з 1:15:15 по 1:16:26, з 1:18:42 по 1:18:50, з 1:19:13 по 1:19:35, з 1:28:46 по 1:29:54, з 1:30:43 по 1:32:06 хв. фільму);

- ОСОБА_17 (з 24:01 по 24:10, з 24:58 по 25:19, з 25:40 по 27:48, з 1:02:28 по 1:03:37, з 1:07:32 по 1:08:30, з 1:10:22 по 1:11:06, з 1:38:57 по 1:39:00 хв. фільму); ОСОБА_18 - німецькою мовою, якою володію я, а ОСОБА_2 - на час проведення інтерв`ю не володів (з 1:12:08 по 1:12:24, з 1:14:37 по 1:15:14, з 1:16:29 по 1:16:40, з 1:17:32 по 1:18:09, з 1:20:29 по 1:21:16, з 1:21:35 по 1:22:12, з 1:22:59 по 1:23:30, з 1:23:50 по 1:24:10 та з 1:37:52 по 1:38:17 хв. фільму);

- ОСОБА_19 (іспанською мовою, перекладач ОСОБА_20 , яка може також підтверджувати обставини запису інтерв`ю (з 1:32:52 по 1:33:19 ,з 1:34:35 по 1:35:20 хв. фільму).

Зазначала, що в неї наявні інші докази, які підтверджують співавторство у створенні фільму. Крім того, вказану обставину відповідач ОСОБА_2 неодноразово визнавав сам. Не зважаючи на те, що позивачка не надавала згоди відповідачеві на використання об`єктів її авторських прав, жодних угод з останнім з цього приводу не укладала, натомість відповідач одержав Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір - фільм «ІНФОРМАЦІЯ_1» за № НОМЕР_1 від 09 березня 2016 року, в якому автором він вказаний особисто.

Відповідач-1, заперечив проти позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України. У відзиві на позов представник Відповідача-1 вказав, що 02 лютого 2016 року ОСОБА_2 подав заяву про реєстрацію авторського права на твір - документальний фільм « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Зважаючи на те, що заява відповідала встановленим вимогам Державною службою інтелектуальної власності України було прийнято рішення про реєстрацію авторського права на твір та видано НОМЕР_1 від 09 березня 2019 року. Матеріали справи не містять доказів порушення авторських прав Позивача. Звертає увагу, що з`ясування обставин порушення авторського права вимагає застосування спеціальних знань інших ніж право. Разом з тим, Позивачем не надано жодних доказів, обґрунтування своїх тверджень. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими.

23 вересня 2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив в обґрунтування чого зазначає, що доказом порушення прав ОСОБА_21 є вже сам по собі факт видачі ОСОБА_2 спірного свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 від 09 березня 2016 року, в якому останній вказаний автором твору. При цьому, на момент видачі вказаного свідоцтва сам ОСОБА_2 публічно (в т.ч. - шляхом інтерв`ю) зазначав про те, що твір створений ним у співавторстві, зокрема, з ОСОБА_21 . Відповідні докази містяться у матеріалах справи. Про факт видачі ОСОБА_2 спірного свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 від 09 березня 2016 року стало відомо лише у березні 2019 року з відзиву НСКУ від 21 лютого 2019 року по справі №757/63865/18-ц, після чого до суду був поданий вказаний позов. За таких обставин, представник позивача вважає, що позиція автора відзиву є необґрунтованою, а позов ОСОБА_21 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (скорочено - УКРНОІВІ), члена Національної спілки кінематографістів України ОСОБА_2 про захист авторського права, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 30 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначила, що після виникнення у неї авторських прав (та під час їх охорони згідно Закону України «Про авторське право та суміжні права» ОСОБА_2 подав заявку про реєстрацію авторського права на власне ім`я, хоча особисто заявляв про співавторство позивачки.

Натомість, при зверненні за державною реєстрацією інформація про авторські права ОСОБА_1 була свідомо прихована.

Тобто, один і той самий твір має два варіанти авторів - фактичний (з урахуванням прав ОСОБА_1 ) та зареєстрований державою і залишений судом без реагування (на ім`я лише ОСОБА_2 ).

Очевидно, що при залишенні оспорюваного свідоцтва без змін подальше законне врегулювання цього спору не уявляється можливим - саме через перманентний конфлікт суті та фактичного змісту вказаного документа щодо зареєстрованого державою авторського права та нормативних вимог, встановлених самою ж державою.

Законодавчі норми, які б обмежували можливість задоволення позовних вимог у даній конкретній ситуації - відсутні. Отже, висновок суду першої інстанції про неналежність обраного позивачкою способу захисту порушеного права не ґрунтується на законі.

Залишення судом першої інстанції ситуації без вирішення вказує не тільки на ігнорування принципів верховенства права та правової визначеності, а й на нехтування вимоги захисту довіри (як права позивачки очікувати на вирішення спору та стабільності у цьому на майбутнє)

Посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду має формальний характер, оскільки не враховує ані загальні засади цивільного права, ані фактичні обставини справи, ані тривалий характер та суть порушення законних прав позивачки, зміни у законодавстві.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2024 року дану справу було призначено головуючому судді ОСОБА_22, судді, які входять до складу колегії: Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року суддею Немировською О.В. відкрито провадження у справі.

15 листопада 2024 року представник Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» - Пастернак Анастасія Валеріївна подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

21 листопада 2024 року ОСОБА_2 подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду на 04 лютого 2025 року о 15 год 30 хв.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду №240/06.1-01/25 від 21 січня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи у зв`язку з звільненням судді-доповідача ОСОБА_22 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 січня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило, однак ї неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

За обставинами цієї справи апелянт ОСОБА_1 фактично проживає у Французькій республіці та, подаючи апеляційну скаргу, для направлення кореспонденції зазначила поштову та електронну адреси, оскільки Електронний кабінет у неї відсутній.

Процесуальне законодавство, чинне на час розгляду справи, передбачає два способи надсилання судових повісток: направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та направлення в електронній формі через підсистему «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених п. 37 гл. 2 розд. ІІІ Положення про ЄСІТС (ч. 8 ст. 128 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №454/1883/22 зазначила, що намір учасника справи (фізичної особи) зазначити в скарзі (заяві) особисту електронну адресу свідчить про його бажання отримувати кореспонденцію від суду додатковим засобом зв`язку.

У зв`язку з викладеним, оскільки ОСОБА_1 не має постійного зареєстрованого місця проживання на території України, колегія суддів вважає належним її повідомлення про розгляд справи шляхом направлення процесуальних документів на її електронну пошту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 березня 2016 року Державною службою інтелектуальної власності України видано ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір « НОМЕР_2 .

Звернувшись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 зазначила, що оспорювана реєстрація авторського права та видане свідоцтво ОСОБА_2 порушує її права на твір, які виникли раніше.

Відповідно до висновку експертів №194/20 за результатами проведення судової експертизи у сфері інтелектуальної власності у цивільній справі №757/34714/19 від 28 квітня 2022 року, встановлено:

«1. документальний фільм « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Свідоцтво про реєстрацію авторського права на який було видано ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) Національною службою інтелектуальної власності України 09 березня 2016 року за № НОМЕР_1 ) містить використання частин інтерв`ю, зокрема, відповідно до виявлених відомостей, з: ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 ; ОСОБА_23 ; ОСОБА_11 (прихована камера); ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_15 ; ОСОБА_16 ; ОСОБА_17 ; ОСОБА_18 ; ОСОБА_19 . Відповідні відомості наведено на скріншотах (Додаток 1).

2. Встановити, чи є таке використання істотним (відносно змісту та хронометражу зазначеного фільму) не виявляється за можливе через відсутність законодавчо закріплених критеріїв «істотності». Вищевказані інтерв`ю об`єднані єдиним творчим задумом (сюжетною лінією). Вказати, чи використовується/відтворюється сюжетна лінія сценарієм зазначеного фільму не виявляється за можливе через відсутність у матеріалах справи зазначеного сценарію.

3. Існують об`єктивні підтвердження (у т.ч.: зображення; участь у певних сценах; використання інтерв`ю) того, що даний фільм створений з використанням результатів творчої праці ОСОБА_1 . А саме, відповідно до наданих матеріалів та відповідно до відомостей зазначених в об`єкті дослідження «Фильм оснований на журналистских расследованиях ОСОБА_24 и ОСОБА_25 » (Рисунок 2 - Знімок екрану (скріншот), на якому відображено вміст відео файлу «Хуизмистерпутин» (час 00:00:18). Також у творі автор зазначає «Автор фильма благодарит ОСОБА_26 и ОСОБА_27 за консультационную помощь и предоставленные материалы» (Рисунок 18 - Знімок екрану (скріншот), на якому відображено».

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про визнання Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що було видано Національною службою інтелектуальної власності України 09 березня 2016 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) не є належним способом захисту прав, так як право на твір виникає з моменту його створення. Позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії є похідними, а тому у їх задоволенні також було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пункт 2 частини другої статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 433 ЦК України об`єктами авторського права є твори, а саме: літературні та художні твори, зокрема збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності. Твори є об`єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми вираження (частина друга статті 433 ЦК України). Первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства) (частина перша статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Стаття перша Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначає аудіовізуальний твір як твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах.

Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Про реєстрацію авторського права на твір Установою видається свідоцтво (абзаци перший, другий та четвертий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Процедура подання заявок на реєстрацію авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, їх розгляду, державної реєстрації, публікації відомостей про цю реєстрацію, видачі свідоцтва про реєстрацію тощо, була визначена Порядком державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1756 від 27 грудня 2001 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку Державна служба інтелектуальної власності, зокрема: приймає заявки, подані на реєстрацію, і розглядає їх з метою визначення відповідності вимогам розділів II і III цього 6 Порядку; приймає рішення про реєстрацію авторського права на твір, рішення про реєстрацію договору, який стосується права автора на твір, або обґрунтоване рішення про відмову у реєстрації авторського права на твір, обґрунтоване рішення про відмову у реєстрації договору, який стосується права автора на твір; вносить відомості про реєстрацію авторського права на твір та відомості про реєстрацію договорів, які стосуються права автора на твір, до відповідного державного реєстру.

Згідно з абзацом третім пункту 17 Розділу IV Порядку під час розгляду заявки Державна служба інтелектуальної власності не проводить експертизу твору і не встановлює факт виникнення авторства. Якщо заявка відповідає вимогам розділів II та III Порядку, заявнику надсилається відповідне рішення про реєстрацію. В іншому випадку заявнику надсилається обґрунтоване рішення про відмову в реєстрації. Автор або особа, яка має авторське право, несе відповідальність за достатність і достовірність інформації, наведеної у заявці на реєстрацію авторського права на твір (абзац перший пункту 18, абзац другий пункту 13 Порядку).

На підставі визначеного законодавством України порядку реєстрації авторського права та за результатами розгляду заявки ОСОБА_2 від 02 лютого 2016 року №65123, Державною службою інтелектуальної власності України було прийнято рішення про реєстрацію авторського права на твір і 09 березня 2016 року видане свідоцтво № НОМЕР_1 .

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі №910/18962/20, звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором.

Під час розгляду судових справ про захист права інтелектуальної власності необхідно встановлювати, чи забезпечить судове рішення у випадку задоволення позовних вимог або їх частини ефективний захист прав і законних інтересів позивача.

Усталеним у цивілістичній доктрині є те, що авторське право на твір виникає з моменту об`єктивізації твору. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей. Тобто в сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Цим набуття авторського права істотно відрізняється, наприклад, від набуття прав на торговельну марку (частина перша статті 494 ЦК України, стаття 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»). За загальним правилом в Україні застосовується реєстраційна система набуття прав на торговельну марку, що передбачає проведення формальної та кваліфікаційної експертизи.

Про це також судам роз`яснено у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», згідно з яким авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.

Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

Порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену цим Кодексом, іншим законом чи договором (стаття 431 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 432 ЦК України суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарів; вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь; застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Аналіз норм цивільного законодавства свідчить, що недійсність реєстрації як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Правовим наслідком недійсності реєстрації в сфері інтелектуальної власності по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого такою реєстрацією (тобто вважається, що не відбулося виникнення/переходу виключних прав взагалі).

Тому застосування недійсності реєстрації в сфері інтелектуальної власності, як способу захисту, ефективне для тих випадків, за яких для набуття виключного права застосовується реєстраційна система набуття прав, а в інших випадках такий спосіб не присікає порушення цивільних прав та інтересів та не відновлює їх.

Аналогічний висновок сформував Верховний Суд у постанові від 06 липня 2022 року у справі №757/49265/19-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Звернувшись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 , як суб`єкт виключних майнових прав, зазначала, що оспорювана реєстрація авторського права та видане 09 березня 2016 року Державною службою інтелектуальної власності України ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» № НОМЕР_1 , порушує її права на твір, які виникли раніше.

Однак, у сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона творові надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання інших формальностей. Застосування недійсності реєстрації у сфері інтелектуальної власності, як способу захисту, ефективне для тих випадків, за яких для набуття виключного права застосовується реєстраційна система набуття прав, а в інших випадках такий спосіб не присікає порушення цивільних прав та інтересів і не відновлює їх.

Подібні правові висновки щодо способу судового захисту у сфері захисту прав інтелектуальної власності викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №357/13160/19 (провадження №61-16057 св 20).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (пункт 5.8 вказаної постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких гуртуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечувати поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту прав, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Цей правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Таким чином, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права не присікає порушення цивільних прав та інтересів і не відновлює їх, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що позивачем обрано неналежний захист порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова