КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3587/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року місто Київ

справа № 756/14776/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Наталія Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Одарченко Наталія Іванівна, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., 23 лютого 2023 року за реєстровим №84 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

витребувати від ОСОБА_4 у її власність квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 02 липня 2021 року між нею та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб.

03 грудня 2021 року ОСОБА_6 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за №1620, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження:

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_3 ;

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте після укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_1 .

Вказувала, що до укладення вищевказаних шлюбу та заповіту, а саме в період часу з 31 липня 1988 року по 15 червня 2021 року, ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 . В період шлюбу останні набули у власність декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема і квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 07 вересня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір поділу майна подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за №984, за умовами якого: п.п. 2.1.1 п.2.1 в особисту приватну власність ОСОБА_6 переходить наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , яку було придбано на ім`я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. від 31 березня 2016 року за реєстровим №136.

Позивач вважає, що після укладення вищевказаного договору поділу майна подружжя у ОСОБА_6 відбувся процес набуття особистої приватної власності на вищевказану квартиру, тобто вже у період перебування ОСОБА_6 у шлюбі з позивачем.

Посилалася на те, що державна реєстрація саме особистої приватної власності в розумінні ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі вищевказаного договору за ОСОБА_6 не відбулась, оскільки він не подав вищевказаний договір до державного реєстратора та нотаріус в свою чергу не внесла зміни до Державного реєстру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер та після його смерті приватним нотаріусом Реуковою Н.А. була заведена спадкова справа.

Враховуючи, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за вищевказаних обставин містились відомості про те, що квартира АДРЕСА_1 , була набута ОСОБА_6 саме на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 31 березня 2016 року до укладення шлюбу з позивачем, то нотаріус керуючись заповітом, 23 лютого 2023 року видала свідоцтво про право на спадщину №84 та в той же день право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що відповідно до ст.1301 ЦК України дане свідоцтво про право на спадщину за заповітом повинно бути визнано недійсним, оскільки воно було видано ОСОБА_3 , яка не мала права успадковувати спірну квартиру, оскільки саме вона в силу заповіту повинна була успадкувати дану квартиру, оскільки остання була набута ОСОБА_6 у його особисту приватну власність саме після укладення шлюбу із позивачем, а не до шлюбу.

Вказувала, що 04 липня 2023 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який в подальшому, а саме 07 липня 2023 року за договором дарування подарував квартиру ОСОБА_4 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Кебкал О.М. про ухвалення додаткового рішення та скасування арешту задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі 35 000 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову застосовані до подання позовної заяви, накладені ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року (№ 756/13481/23, № 2-з/756/2190/23), знято арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що в світлі обставин справи, у ОСОБА_6 вже після укладення ним шлюбу із позивачем виникла особиста приватна власність на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що підставою для набуття такого права власності є договір поділу майна подружжя від 07 вересня 2021 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за №984.

Зазначав, що після смерті ОСОБА_6 , нотаріус керуючись заповітом, 23 лютого 2023 року видала свідоцтво про право на спадщину №84 та в той же день право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Вважає, що якби нотаріус знала про наявність договору про поділ майна між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , то вона б не видала оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Посилався на те, що суд першої інстанції приймаючи додаткове рішення не звернув увагу на те, що представник відповідача ОСОБА_4 до закінчення судових дебатів доказів понесення відповідних судових витрат не надав, а подав ці докази (договір та акт виконаних робіт) тільки із заявою про ухвалення додаткового рішення, згідно з якою розмір витрат на правничу допомогу становить 35000 грн.

Вказував, що розмір заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 35000 грн. за складання відзиву, заперечення якого не лягли в основу прийнятого судового рішення у справі є очевидно завищеними та неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, суперечить принципам розумності, а також становитиме надмірний майновий тягар для позивача.

30 грудня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Вказував на те, що спірна квартира була набута ОСОБА_6 до укладення шлюбу з позивачем. Зазначав, що позивач належним чином не обґрунтувала обставини на які вона посилається у своїй позовній заяві та не надала докази належності спірної квартири саме до спільної сумісної власності подружжя, не підтвердила, що спірна квартира була придбана за спільні грошові кошти подружжя, а не за особисті кошти ОСОБА_6

22 січня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів задоволено. Наданоможливість представнику відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 брати участь у судовому засіданні, призначеному на 28 січня 2025 року о 15.20 год. у вказаній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Представник позивача 28 січня 2025 року не вийшла на відеоконференцзв`язок.

Частино 5 статті 212 ЦПК України передбачено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити. Позивач не заперечувала про проведення судового засідання без участі її представника.

Представники відповідачів в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реукова Н.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Одарченко Н.І., ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

03 грудня 2021 року ОСОБА_6 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. та зареєстрований в реєстрі за №1620, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження:

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_3 ;

все своє майно (рухоме та нерухоме), що набуте після укладення шлюбу з ОСОБА_1 , який зареєстрований 02 липня 2021 року за актовим записом №614, заповідає ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , про що 24 березня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) складений актовий запис №853.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , як донька померлого, подала до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіну Р.В. заяву про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_6 .

15 вересня 2022 року ОСОБА_1 , як дружина померлого, подала до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіну Р.В. заяву про прийняття спадщини.

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. 02 серпня 2022 року було заведено спадкову справу №21/2022 щодо майна померлого ОСОБА_6 .

Згідно акту приймання-передавання спадкової справи від 20 січня 2023 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Нікітін Р.В. передав, а приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Реукова Н.А. прийняла у своє провадження спадкову справу №21/2022 щодо майна померлого ОСОБА_6

23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було зареєстроване за реєстровим №84, на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на зазначену квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

04 липня 2023 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Єгоровою М.Є. та зареєстрованим в реєстрі за №1568 продала спірну квартиру ОСОБА_5 .

07 липня 2023 року ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Одарченко Н.І. та зареєстрованим в реєстрі за №656 подарував спірну квартиру ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім`я ОСОБА_3 повинно бути визнано недійсним, оскільки воно було видано ОСОБА_3 , яка не мала права успадковувати квартиру АДРЕСА_1 , оскільки саме вона, як дружина померлого в силу заповіту повинна була успадкувати дану квартиру, так як спірна квартира була набута ОСОБА_6 у його особисту приватну власність після укладення шлюбу із позивачем, а не до шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову, як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу вказувала на те, що вона у порядку спадкування за заповітом після смерті батька отримала спірну квартиру, вказана квартира не є спільною сумісною власністю ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , а була набута в період шлюбу батька з її матір'ю ОСОБА_7 , а тому вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є квартира АДРЕСА_1 , яку спадкодавець ОСОБА_6 придбав перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 на своє ім`я відповідно до договору купівлі-квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. від 31 березня 2016 року за реєстровим №136. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 31 березня 2016 року за №14020862, реєстраційний номер об`єкта: 00.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 . Під час перебування у шлюбі останні набули у власність декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема і квартиру АДРЕСА_1 .

07 вересня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір поділу майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №984, відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 розділу 2 якого сторони погодили, що в особисту приватну власність ОСОБА_6 переходить квартира АДРЕСА_1 .

Положеннями частин 1, 2 та 3 ст.368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.372 ЦК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК України).

Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, момент набуття права власності за договором пов'язується з переданням майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК). З цього можна зробити принаймні два висновки: для набуття права власності на майно потрібно два правочини - договір, який є підставою набуття права власності, та передання майна, який є способом набуття права власності; правила щодо передачі як умови виникнення права власності свідчать про розмежування зобов'язання (договору) і речового права (власності).

Домовленість, що закріплена у договорі, стосується обов'язку продавця в майбутньому передати річ, тобто перенести право власності на неї на іншу особу - набувача. Адже, за загальним правилом, право власності на майно, що є предметом консенсуального договору, виникає не одномоментно з його укладенням. Виняток становлять реальні договори, які вважаються укладеними з моменту передання майна. Набуття права власності на майно за договорами, які потребують нотаріального посвідчення, пов'язане з цим посвідченням (ч.3 ст.334 ЦК), а право на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації права на нього (ч.4 ст.334 ЦК).

Відтак набуття права власності відповідно до ЦК пов'язано з: переданням майна; нотаріальним посвідченням договору; державною реєстрацією права на нерухоме майно.

З викладеного вбачається, що спірна квартира була набута ОСОБА_6 до укладення шлюбу з позивачем, а відтак, право власності спадкодавця на спірну квартиру не припинялося після поділу спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а змінився лише вид/тип права власності із спільної сумісної на особисту.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 набув спірну квартиру в особисту приватну власність перебуваючи, у шлюбі з позивачем спростовуються вищевикладеним та не грунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки до поділу спільного майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказана квартира належала спадкодавцю і його дружині у попередньому шлюбі на праві спільної сумісної власності (без визначення часток), а після поділу майна між подружжям змінився лише вид права власності спадкодавця на квартиру.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Реуковою Н.А., 23 лютого 2023 року за реєстровим №84 на квартиру АДРЕСА_1 , позивач посилалася на ст.1301 ЦК України.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз ст.1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Установлено, що ОСОБА_3 набула право на спадкування на спірну квартиру (придбану померлим до шлюбу з позивачем) на підставі заповіту, який недійсним не визнавався.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нотаріус правомірно видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки в ході розгляду справи не було встановлено підстав для визнання вказаного свідоцтва недійсним.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про витребування від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач),власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки право пред'являти віндикаційний позов має власник майна, в тому числі і спадкоємець, проте позивач не є, а ні власником спірної квартири, а ні спадкоємцем власника спірної квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про витребування квартири.

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі 35 000 грн., суд першої інстанції виходив з того у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а відтак з позивача підлягають стягненню витрати понесені відповідачем ОСОБА_4 на правову допомогу у зв'язку із розглядом справи, які є доведені.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Кебкала О.М. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною відповідача ОСОБА_4 було надано копії: договору №139-ЦП/2024 про надання правничої допомоги від 08 січня 2024 року; акту приймання-передачі виконаних робіт від 09 вересня 2024 року на суму 35000 грн.

08 жовтня 2024 року від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Посилався на те, що до закінчення судових дебатів, відповідач та її представник доказів понесення відповідних судових витрат не надали, а подали ці докази (договір та акт), тільки із заявою про ухвалення додаткового рішення, згідно з якою розмір витрат позивача на правничу допомогу 35 000 грн. Зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення не містить обгрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, або поважності причин, які перешкодили йому подати докази щодо витрат на правничу допомогу в суді до закінчення судових дебатів. Вказував, що розмір витрат є неспівмірним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_4 суми витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутою судом першої інстанції з ОСОБА_1 суми правової допомоги у розмірі 35000 грн., з огляду на нсатупне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції відповідачем у розмірі 35000 грн. є завищеними.

Враховуючи заперечення сторони позивача щодо розміру витрат на правову допомогу, беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_4 робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених відповідачем ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 35000 грн. підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції з 35000 грн. до 10000 грн.

В заяві про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_4 - адвокат Кебкал О.М. також просив суд скасувати заходи забезпечення позову, застосовані до подання позовної заяви.

Враховуючи те, що в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн.

На підтвердження понесення вказаних витрат в суді апеляційної інстанції було надано копію квитанції на суму 10000 грн.

Дослідивши матеріали справи, заперечення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - 10000 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

А відтак, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., які понесені у суді апеляційної інстанції, суд вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

З огляду на вищевикладене,колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесенівитрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 35000 грн. змінити, зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму витрат на професійну правничу допомогу з 35000 грн. до 10000 грн.

В решті додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платник аподатків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платник аподатків НОМЕР_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: