Справа № 135/699/24
Провадження № 22-ц/801/427/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокуСправа № 135/699/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і його представника адвоката Ланге Сергія Юрійовича

на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

Рішення ухвалив суддя Корнієнко О. М.

Рішення ухвалено о 08:47 год в м. Ладижин Вінницької області

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2024 року,

Встановив:

У травні 2024 року Ладижинська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Свої вимоги мотивувала тим, що 03 вересня 2013 року рішенням 22 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради № 1020 «Про надання згоди на передачу об`єктів житлового фонду, що перебувають на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади м. Ладижин» було надано згоду на передачу 28 житлових будинків, що перебували на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади міста Ладижин. На підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № 9, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 457 від 16 грудня 2013 року, був переданий в комунальну власність, в тому числі будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 355335321 від 22 листопада 2023 року, квартира АДРЕСА_2 , перебуває у власності Ладижинської міської ради.

Згідно інформаційної довідки № 23-27-03 від 03 січня 2024 року відділу ведення реєстру Ладижинської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрованих осіб не значиться.

Ладижинська міська рада як власник вказаної квартири, мала намір розпорядитися нею, а саме розподілити квартиру в порядку черговості, але стало відомо про те, що в даній квартирі проживають невідомі особи. 05 січня 2024 року постійною комісією по обстеженню державного житлового фонду, яка була створена розпорядженням секретаря ради № 289 «Про створення постійної комісії по обстеженню державного житлового фонду» від 10 жовтня 2023 року, було здійснено обстеження квартири АДРЕСА_2 , у ході якого було з`ясовано, що в даній квартирі проживає відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до паспортного документа ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02 серпня 2005 року по 23 лютого 2006 року, інших документів на підтвердження свого права користування квартирою відповідач членам комісії не надав, при цьому пояснив, що вселився в цю квартиру в складі сім`ї своєї матері ОСОБА_2 багато років тому.

Комісією також було встановлено, що ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає, а зареєстрована та проживає за адресою квартира АДРЕСА_4 , яка належить їй на праві приватної власності.

Основним наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , яка у 1981 році разом із дітьми вибула з вказаної квартири до міста печора, республіка комі, російська федерація, у зв`язку із працевлаштуванням. Наймачем ОСОБА_3 на період з 29 січня 2003 року по 23 січня 2006 року був укладений договір піднайму квартири АДРЕСА_2 із ОСОБА_2 .

Даним договором піднайму не передбачено, що разом з піднаймачем ОСОБА_2 у заброньовану квартиру вселяються її члени сім`ї. 02 серпня 2005 року в спірну квартиру тимчасово до 23 січня 2006 року до піднаймача ОСОБА_2 вселився її син ОСОБА_1 .

Після спливу терміну, на який був укладений договір піднайму та спливу терміну, до якого діяла тимчасова реєстрація місця проживання, ОСОБА_1 залишився незаконно проживати в спірній квартирі.

21 травня 2024 року членами комісії було запропоновано отримати вимогу № 2.1-09/1366 від 17 травня 2024 року про виселення з квартири АДРЕСА_2 протягом семи днів та здати ключі від квартири до відділу ЖКГ Ладижинської міської ради. Відповідач відмовився отримати вимогу про виселення, про що був складений відповідний акт.

Тому, Ладижинська міська рада звернулася в суд із даним позовом та просила усунути їй перешкоди в користуванні комунальним майном квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з даної квартири, без надання іншого житла.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року позов задоволено.

Усунуто Ладижинській міській раді Гайсинського району Вінницької області перешкоди в користуванні комунальним майном квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 і його представник адвокат Ланге С. Ю. просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначили, що не вважають рішення суду законним і обґрунтованим, а також воно не відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості. Вважають, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що мотиви суду про не доведення відповідачем, що він мав підстави для проживання з 02 серпня 2005 року у спірній квартирі, а також і після 23 січня 2006 року, не відповідають дійсності, оскільки по-перше, стаття 92 ЖК України не передбачає обов`язковість зазначення в договорі піднайму того, що разом із піднаймачем в житло вселяються члени його сім`ї. По-друге, як випливає із пояснень матері відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вона вселилася у спірну квартиру разом із сином ОСОБА_1 , коли синові було лише три роки, тобто він був малолітнім, а іншого судом не встановлено. Із положень частини 1 статті 65 ЖК України на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей будь-чиєї згоди не потрібно. По-третє, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 був неодноразово зареєстрований в спірній квартирі, а відтак, незалежно від підстав його реєстрації, він не може вважатися таким, що незаконно зайняв це жиле приміщення.

За обставинами справи відповідач вселився у спірну квартиру будучи малолітнім разом із матір`ю на законних підставах на підставі договору піднайму з подальшою неодноразовою реєстрацією в зазначеній квартирі. Таким чином вселення ОСОБА_1 у спірне житлове приміщення відбулося зі згоди попереднього власника будинку ПАТ «ДТЕК Західенерго», оскільки протилежного не встановлено, тому не може вважатися самовільним.

Судом першої інстанції не враховано, що тривалий час проживання відповідача в спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне жиле приміщення належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне його виселення з цього житлового приміщення є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Позивач Ладижинська міська рада, набувши право власності на спірну квартиру, знав про проживання в ній відповідача ОСОБА_1 , який вселився в квартиру на законних підставах та декілька десятирічь проживав в ній, не маючи іншого житла. Тому право позивача не може бути захищене шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

Так, оскаржуваним рішення суду встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі із 1986 року до теперішнього часу з неодноразовою періодичністю реєстрації у цій квартирі. Тривале проживання відповідача у спірній квартирі є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру належним йому житлом, в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції мав би виходити із принципу верховенства права, повинен був провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відсутність ордера на вселення у квартиру саме по собі не є підставою для висновку, що займана відповідачем із 1986 року квартира за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків протягом 38-ми років, з конкретним місцем проживання, не є житлом в розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та належним чином не перевірив доводів відповідача, не встановив чи є у відповідача інше житло, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що судом вірно встановлені обставини справи, а саме: що відповідач не зареєстрований в м. Ладижин; не перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті Ладижинської міської ради; виконавчий комітет не приймав рішень стосовно надання ОСОБА_1 спірного житлового приміщення та не видавав ордера, який є єдиною підставою для вселення, а також враховуючи, що інших доказів правомірності зайняття спірної квартири відповідач суду не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не має правових підстав для зайняття спірної квартири, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, а також і з урахуванням норми статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки його прийняття є необхідним для захисту прав та законних інтересів не лише позивача, як власника спірної квартири, а й інших осіб, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Ланге С. Ю. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник позивача Малофєєва О. В. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Ладижин.

Згідно рішення 22 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради № 1020 від 03 вересня 2013 року, надано згоду на передачу 28 житлових будинків, що перебувають на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади міста Ладижин (а. с. 6-7).

Згідно додатку 1 до рішення № 1020 від 03 вересня 2013 року ПАТ «ДТЕК Західенерго» і Ладижинська міська рада погодили перелік об`єктів житлового фонду житлових будинків, інженерних спору (під`їзних доріг, пішохідних доріжок), зелених насаджень, інших об`єктів соціального призначення, розміщених на території прилеглій до вказаних житлових будинків, зокрема такого об`єкту як житловий будинок АДРЕСА_5 (а.с. 8-10).

Рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 457 від 16 грудня 2013 року «Про затвердження актів приймання-передачі об`єктів житлового фонду, що перебувають на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади м. Ладижин» у пункті 9-му затверджено акт приймання-передачі № 9 від 16 грудня 2013 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі та утримання ПАТ «ДТЕК Західенерго», в комунальну власність територіальної громади м. Ладижин (а. с.13-16).

З акту приймання-передачі нерухомого майна № 9, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 459 від 16 грудня 2013 року вбачається, що в комунальну власність був переданий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17-19).

Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 30 вересня 2016 року за № 69470828 та із витягу з Державного реєстру речових прав № 355335321 від 22 листопада 2023 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 43,3 кв. м., житловою площею 27,5 кв. м., перебуває у власності Ладижинської міської ради (а. с. 20-21, 22).

29 жовтня 2023 року на квартиру АДРЕСА_2 виготовлено КП «Тульчинське МБТІ» технічний паспорт (а. с. 23-27).

Відповідно до інформаційної довідки № 23-17-03 від 03 січня 2024 року, виданої відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрованих осіб не значиться (а. с. 28).

Розпорядженнями секретаря ради № 289р «Про створення постійної комісії по обстеженню державного житлового фонду» від 10 жовтня 2023 року та № 308р від 27 жовтня 2023 року створено комісію по обстеженню державного житлового фонду Ладижинської міської ради (а. с. 29, 30).

Згідно акту обстеження від 05 січня 2024 року комісією Ладижинської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 проживає в кв. АДРЕСА_2 . Відповідно до паспорта ОСОБА_1 він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02 серпня 2005 року. Реєстрація дійсна до 23 січня 2006 року. Інших документів на підтвердження свого права користування даною квартирою відповідач членам комісії не надав (а. с. 36).

Основним наймачем квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , яка вибула з вказаної квартири до міста печора, республіка комі рф, у зв`язку із працевлаштуванням, що підтверджується охоронним свідоцтвом, яке було видане Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради ОСОБА_3 з терміном дії з 29 січня 2003 року по 23 січня 2006 року (а. с. 33).

Наймачем ОСОБА_3 на період з 29 січня 2003 року по 23 січня 2006 року був укладений договір піднайму квартири АДРЕСА_2 з особою, яка тимчасово заселяється ОСОБА_2 , за участю представника Ладиджинської ГРЕС. Згідно договору піднайму передбачено, що ОСОБА_3 бронює квартиру АДРЕСА_2 в зв`язку з виїздом в республіку комі, «печорська ДРЕС». Квартира передається у тимчасове користування ОСОБА_2 , яка зобов`язується звільнити її на першу вимогу. Термін з 29 січня 2003 року до 23 січня 2006 року (а. с. 34).

Рішенням (заочним) Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 березня 2024 року позов Ладижинської міської ради до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про розірвання договору найму на заброньоване жиле приміщення, задоволено та розірвано договір найму з ОСОБА_3 на заброньоване жиле приміщення квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 35-38).

З акта про відмову отримати вимогу про виселення № 2.1-09/1366 від 17 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 членами комісії було запропоновано отримати вимогу про виселення з квартири АДРЕСА_2 , яка перебуває в комунальній власності, у зв`язку з користуванням вказаним житлом без відповідних правових підстав та документів, проте відповідач відмовився отримати вимогу про виселення (а. с. 39, 40).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 09 січня 2024 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2021 року. Квартира має загальну площу 23,5 кв. м., житлову 11,6 кв. м. (а. с. 32).

У відповіді на запит суду відділ ведення реєстру Ладижинської територіальної громади від 06 червня 2024року, вказано, що ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим в межах Ладижинської територіальної громади. За останнім відомим місцем реєстрації був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 02 серпня 2005 року по 23 січня 2006 року (а. с. 46).

Відповідно до оглянутого в судовому засіданні паспорта ОСОБА_1 встановлено, що він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 18 лютого 2000 року до 20 червня 2000 року, з 20 червня 2000 року до 31 жовтня 2000 року, з 02 серпня 2005 року по 23 січня 2006 року. З 17 листопада 2000 року по 28 березня 2003 року та з 28 березня 2003 року по 04 липня 2003 року був зареєстрований у в м. Вінниця.

Копія паспорта долучена до матеріалів справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із встановленого, що в 2003 році наймач житла ОСОБА_3 за згодою наймодавця, яким на той час було ПАТ «ДТЕК Західенерго», здала в піднайм спірну квартиру на підставі договору піднайму, у якому не було зазначено, що разом із піднаймачем в квартиру вселяються члени її сім`ї. При цьому відповідачем не доведено подальше його вселення як члена сім`ї піднаймача ОСОБА_2 , здійсненим за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 ЖК України. Реєстрація відповідача у квартирі не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому приміщенні до цього. Суд прийшов до висновку, що відповідач не набув права постійного користування квартирою, незважаючи на час проживання в ній та неодноразові тимчасові реєстрації за цією адресою, і є тимчасовим мешканцем; добровільно залишити житло не бажає. Оскільки відповідач не має правових підстав для зайняття спірної квартири, відповідного рішення про надання йому житла для проживання не приймалося, ордер, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, йому не видавався, відповідач доказів, які б свідчили про правомірність зайняття ним квартири не надав та не довів, що мав підстави для проживання з 02 серпня 2005 року у квартирі та після 23 січня 2006 року, а також не зареєстрований за адресою квартири та не має права проживання в ній, тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Виселення відповідача із квартири переслідує легітимну мету. Судом не встановлено обставин, які свідчать про перевагу інтересів відповідача та його повагу до житла, в якому він проживає без достатньої правової підстави, враховуючи те, що член його сім`ї має у власності інше житло, над інтересами позивача, який в свою чергу стверджує, що вказане житло має бути законно розподілене громадянам, що тривалий час перебувають в черзі на житло, та які мають законні сподівання на розподіл такого житла відповідно до закону в порядку черговості. Таке виселення, на думку суду першої інстанції, відповідає і критерію пропорційності.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає не правильним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 5855/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини визначив, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У пункті 52 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 2018 року у справі «Саган проти України» (заява № 60010/08) суд нагадав, що поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції не обмежується законно займаним або створеним житлом, це самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається статтею 8 Конвенції, не залежить від того, чи воно є займаним на законних підставах: воно залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем (рішення у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 141, від 17 жовтня 2013 року).

Наведене узгоджується із висновком Об`єднаної Палати Верховного Суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 607/15144/20 (провадження № 61-5158сво22) та з висновком Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 61-1634св19).

Отже, при вирішенні справи про виселення відповідача, виходячи із принципу верховенства права, слід провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

При вирішенні спору, суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене ним рішення належним чином збалансовує інтереси позивача Ладижинської міської ради юридичної особи, як власника житла, та відповідача ОСОБА_1 , у якого єдиним житлом є спірна квартира. При цьому судом не надано оцінку тим обставинам, що відповідач тривалий час проживає у квартирі (38 років), тобто має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.

Заперечуючи проти позову Ладижинської міської ради, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що твердження позивача про його вселення в квартиру без законних підстав і в порушення статі 92 ЖК України, не відповідають дійсності, оскільки на момент вселення в квартиру він був малолітньою дитиною та вселився у квартиру разом із батьками; певний час, у тому числі, з 02 серпня 2005 року по 23 січня 2006 року він був зареєстрований у даній квартирі; до 2013 року спірна квартира і весь будинок перебували у власності на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго», яке не пред`являло жодних вимог щодо його виселення. Не відповідають обставинам справи твердження позивача в тому, що у договорі піднайму не передбачено, що на період з 29 січня 2003 року по 23 січня 2006 року разом із піднаймачем ОСОБА_2 у квартиру вселяються члени її сім`ї, зокрема і її малолітній син ОСОБА_7 , оскільки подібні договори укладалися і раніше, починаючи із 1986 року; стаття 92 ЖК України на момент їх вселення не діяла і цей закон зазначає про можливість, а не про обов`язок передбачення у договорі піднайму про вселення і членів сім`ї піднаймача, отже не зазначення у договорі піднайму про вселення у квартирі разом із піднаймачем і членів його сім`ї, зокрема, малолітньої дитини, не свідчить про незаконність такого вселення. Його вселення у спірну квартиру відбулося зі згоди наймачів та ПАТ «ДТЕК Західенерго», оскільки протилежного не встановлено, яке на той час було балансоутримувачем житла, що не може вважатися самовільним.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 не має іншого житла, а спірна квартира є єдиним його житлом для проживання.

Таким чином, тривалий час проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати цю квартиру його житлом, в розумінні статті 8 Конвенції.

Звернувшись до суду з даним позовом, Ладижинська міська рада посилалися на те, що проживання відповідача у спірній квартирі фактично позбавляє її права розпоряджатися своїм майном.

Встановлюючи баланс між інтересами, проживаючого у спірній квартирі ОСОБА_1 у збереженні житла та інтересами нового власника Ладижинської міської ради, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у квартирі із 1986 року, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог про виселення позивача із спірної квартири без надання йому іншого житла.

Позивач Ладижинська міська рада, отримавши квартиру згідно акта приймання-передачі нерухомого майна № 9, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 457 від 16 грудня 2013 року, згідно наказу № 789 від 29 жовтня 2013 року Міністерства енергетики та вугільної промисловості України» «Про безоплатну передачу державного майна з балансу ПАТ «ДТЕК «Західенерго» (ВП ДТЕК Ладижинська ТЕС) у комунальну власність територіальної громади м. Ладижин та згідно рішення Ладижинської міської ради № 1020 від 03 вересня 2013 року «Про надання згоди на передачу об`єктів житлового фонду, що перебувають на балансі ПАТ «ДТЕК Західенерго» в комунальну власність територіальної громади м. Ладижин», тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача ОСОБА_1 члена сім`ї колишнього піднаймача ОСОБА_2 цього житла, який не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення ОСОБА_1 із цього житлового приміщення без надання іншого житла, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції незаконно задовольнив позовні вимоги Ладижинської міської ради.

Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням встановлених по справі обставин та вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду із ухваленням нового судового рішення про відмову задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і його представника адвоката Ланге Сергія Юрійовича задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2025 року