Справа № 347/828/23
Провадження № 22-ц/4808/27/25
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Бойчука І. В.,

Луганської В. М.,

секретаря Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин Зоряни Зорянівни на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2023 року в складі судді Кіцули Ю. С., ухвалене у м. Косові в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до відповідача ОСОБА_1 із позовом про встановлення земельного сервітуту. Позовні вимоги мотивувала тим, що під`їзна дорога до належних їй на праві власності житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, яка належала ОСОБА_3 . Іншого під`їзду, ніж через спірну земельну ділянку до її житлового будинку не існує, а високі ворота та паркан, які знаходяться на цій земельній ділянці, закриті на колодку, що створює їй перешкоди в можливості дістатися до свого будинку. Позивачка зазначала, що у січні 2023 року ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_1 , якому було відомо, що під`їзна дорога до її будинку проходить через спірну земельну ділянку. Також ОСОБА_2 вказувала, що відповідач постійно створює їй перешкоди у доступі до житлового будинку, в результаті чого з приводу протиправних дій відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує кримінальне провадження. Крім того, відповідач в процесі розгляду справи в суді звів паркан із шлакоблоків на місці металевих воріт, що свідчить про умисне перешкоджання їй у встановленні земельного сервітуту. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач ОСОБА_1 відмовляється укладати договір про встановлення земельного сервітуту, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просила встановити постійний та безоплатний земельний сервітут, який полягає у вільному та безперешкодному користуванні під`їзною дорогою для проходу та проїзду з провулку Дружби до її житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , та демонтувати частину паркану, що загороджує фактичний проїзд до будинку.

Рішенням Косівського районного суду від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено постійний та безоплатний земельний сервітут щодо належної ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213 з визначеними судом характеристиками.

Мета сервітуту: право проходу та проїзду з провулку Дружби до житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 демонтувати частину паркану, що встановлений на місці металевих воріт, та загороджує фактичний заїзд до житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0212, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Цим же рішенням постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 610,40 грн. витрат по оплаті судового збору, 11 500 грн. витрат за проведення експертизи, 17 500 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги, а разом: 30 610,40 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Івасишин З. З. подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при відкритті провадження не перевірив, чи доцільно розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, чим позбавив відповідача можливості здійснити свої процесуальні права та обов`язки, а також невірно зазначив коефіцієнт складності справи. Представник апелянта вказує, що суд першої інстанції, в порушення ч. 3 ст. 49 ЦПК України, прийняв від позивача заяву про зміну позовних вимог в день ухвалення оскаржуваного рішення, не звертаючи при цьому увагу на те, що за такі вимоги не сплачено судовий збір. Зазначає, що відповідач був позбавлений права подати заперечення або пояснення на додаткові позовні вимоги ОСОБА_2 . Представник апелянта вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотань про допит свідків, залучення третьої особи ОСОБА_4 , який є власником сервітуту щодо земельної ділянки відповідача та призначення земельно-технічної експертизи. Більш того, судом взято до уваги лише висновок експерта, який був самостійно залучений позивачем ОСОБА_2 та поданий з порушенням визначених законом строків. Представник ОСОБА_1 зауважує, що переписка сторін про недосягнення згоди на встановлення сервітуту не є належним доказом, оскільки не є електронним документом. При цьому, вказана переписка не містить необхідних умов для встановлення сервітуту, зокрема позивачем не зазначено ні вид сервітуту, ні конкретна земельна ділянка, на яку необхідно його встановити. Також представник апелянта вказувала, що суд першої інстанції обрав для встановлення сервітуту перший варіант запропонований експертом, позбавивши його права поставити перед експертом свої запитання. Представник відповідача вважає сумнівним висновок експерта, оскільки в ньому не зазначено, що для встановлення сервітуту щодо ділянки відповідача необхідно демонтувати стіну, а для самого дослідження судом було направлено не саму справу, а вибірково копії деяких документів. Крім того, поза увагою суду залишилось дослідження можливості встановлення сервітуту щодо інших земельних ділянок, суміжних з ділянкою позивача. Представник апелянта також звертає увагу суду на те, що на момент ухвалення рішення позивач ОСОБА_2 не була власником земельної ділянки :01:001:0213, та сервітуту щодо вказаної земельної ділянки, і жоден паркан відповідача не знаходиться на земельній ділянці позивача з кадастровим номером :01:001:0212, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . Також представник апелянта вважає необґрунтованим висновок суду про розмір судових витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що розгляд справи впродовж семи місяців проводився за правилами спрощеного позовного провадження, однак сторони викликались в судові засідання, а тому жодні процесуальні права відповідача не порушувались. Також вказувала, що нової позовної вимоги зі зміною предмета чи підстави позову у день ухвалення рішення вона не заявляла, натомість суд першої інстанції замінив словосполучення «демонтувати частину металевих воріт» на «демонтувати частину паркану, що встановлений на місці металевих воріт» лише після того, як відповідач в процесі розгляду справи встановив паркан з шлакоблоків. Зауважує, що єдиною метою подачі різного роду клопотань представником відповідача, які судом першої інстанції відхилялись, було затягування розгляду справи. Зазначала, що відповідач був залучений та брав активну участь у судовій експертизі, зокрема його представники надавали судовому експерту викопіювання з генерального плану м. Косів для доведення існування можливості під`їзду до її будинку без встановлення сервітуту. Позивач ОСОБА_2 вказувала, що відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав факт недосягнення згоди щодо встановлення сервітуту. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що встановлення сервітуту для проходу та проїзду через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213 робить її землекористувачем та надає їй право вимагати усунення будь-яких порушень її прав. Зазначає, що стягнення на її користь витрат на правову допомогу є обґрунтованим та доведеним наявними в матеріалах справи доказами. Натомість вказує, що залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_4 є недоведеним, оскільки жодних допустимих доказів про те, яке відношення має останній до даного спору та як його права можуть бути порушені, відповідачем не надано. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , а оскаржуване рішення залишити без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин З. З. задоволено. Рішення Косівського районного суду від 03 жовтня 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Денеги Д. М. задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасовано в частині вирішення спору по суті, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Івасишин З. З., яка просила скаргу задовольнити, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представників адвокатів Денеги Д. М. та Жарського Т. В., які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0212 (т. 1 а.с. 6-7).

Відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213, по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8-9).

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є суміжними землекористувачами. Раніше їх земельні ділянки належали одному власнику ОСОБА_3 .

З матеріалів справи та пояснень сторін в судових засідання судів першої та апеляційної інстанції вбачається, що під`їзна дорога до будинку та земельної ділянки позивачки проходить по земельній ділянці відповідача і такий порядок існував з часу, коли їх власником була ОСОБА_3 . Оскільки відповідач створює позивачці перешкоди у доступі до житлового будинку, а іншого під`їзду, ніж через спірну земельну ділянку до її житлового будинку не існує, вона була змушена звернутися до суду із даним позовом.

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положеннями статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Результат аналізу наведених норм цивільного і земельного законодавства України дає підстави для висновку, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися тільки між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18)); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-16854св18)).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні визнав, що на момент придбання ним спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213 прохід до земельної ділянки позивачки вже існував та ним користувалася попередня власниця. В той же час він категорично заперечував щодо встановлення земельного сервітуту через його земельну ділянку.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 перешкоджає позивачці у доступі до свого житлового будинку в т.ч. й через неприязні відносини між останньою та колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_3 .

Таким чином встановивши, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, хоча нормальне використання позивачкою її житловим будинком та земельною ділянкою неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а також те, що потреби позивачки у забезпеченні проходу (проїзду) до власного майна не можуть бути задоволені у інший спосіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Районним судом взятий до уваги висновок земельно-технічної експертизи № 02/06/23 від 02 червня 2023 року, проведеної на замовлення позивачки, згідно якого на дату проведення експертизи існують два варіанти встановлення земельного сервітуту з яких суд першої інстанції обрав перший. За цим варіантом земельний сервітут може бути встановлений через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, яка належить ОСОБА_1 . При цьому суд врахував, що цей варіант відповідає фактичному заїзду, який і раніше існував до житлового будинку позивачки, і яким користувалася його колишній власник, а також цей варіант є найменш обтяжливим, зокрема, щодо робіт, які необхідно виконати для встановлення сервітуту.

Також суд взяв до уваги той факт, що експертиза проводилась за участю представника відповідача ОСОБА_5 та колишнього власника земельної ділянки ОСОБА_3 . У висновку експерта зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. Тому доводи скарги щодо недопустимості цього висновку як доказу в справі, є б безпідставними.

Суд першої інстанції оцінив висновок експерта в сукупності з іншими доказами (ст. 89, 110 ЦПК України).

Крім того, за клопотанням представника відповідача адвоката Івасишин З. З. апеляційним судом була призначена судова земельна технічна експертиза № 06/01/25 від 06 січня 2025 року за висновками якої без встановлення сервітуту щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213, яка належить ОСОБА_1 , облаштування під`їзної дороги до земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0212. Яка належить ОСОБА_2 , технічно неможливо (том 4 а.с. 121-137).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки матеріали справи свідчать про те, що потреби ОСОБА_2 , як користувача земельної ділянки, не можуть бути задоволені в будь-який інший спосіб, аніж користування частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , з метою проходу та проїзду до належного позивачці нерухомого майна.

Врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, апеляційний суд дійшов висновку про відповідність заходу втручання у право власності відповідача шляхом встановлення на користь позивачки земельного сервітуту (права проходу та проїзду) критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, та дотримання справедливого балансу між інтересами позивачки та відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Між тим, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв, їх неспівмірність не доводив.

Стягуючи з відповідача витрати позивачки на оплату правничої дороги, суд першої інстанції врахував, що на їх підтвердження позивачкою був наданий договір № 01/04 про надання правової допомоги від 26 квітня 2023 року, акти приймання наданої правової допомоги від 31 травня 2023 року на загальну суму 7 500 грн., від 30 квітня 2023 року на загальну суму 5 000 грн., від 05 червня 2023 року на загальну суму 3 000 грн., від 23 вересня 2023 року на загальну суму 2 000 грн.

Відсутність в матеріалах справи ордеру адвоката не є підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу, оскільки адвокат має право підтвердити свої повноваження на представництво в суді безпосередньо договором про надання правничої допомоги, а ордер по суті є підтвердженням наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги (Постанова ОП КЦС ВС від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24). Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду також не спростовують і не є підставами для обов`язкового скасування чи зміни судового рішення.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин Зоряни Зорянівни залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.

Судді В. М. Барков

І. В. Бойчук

В. М. Луганська