Справа № 442/5147/24 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3571/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м.Львів

Справа № 442/5147/24

Провадження № 22-ц/811/3571/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Дрогобичі 5 листопада 2024року у складі судді Крамара О.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

^

25 червня 2024 року ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним (позивачем) право власності на частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2019 року. Вказує, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що за час шлюбу ними (сторонами) придбано вказану спірну квартиру за ціною 149 600 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 серпня 2012 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори Москалик Л.П., реєстровий № 1127. Право власності на вказане житло зареєстровано КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за реєстраційним № 20726094. Стверджує, що квартира придбана за спільні кошти в період перебування в шлюбі та ведення спільного господарства. Власником квартири вказано відповідача. З часу придбання квартира була єдиним житлом для їх сім`ї. Вказує, що відповідач має намір продати квартиру, у зв`язку з чим вимагає знятися йому з реєстрації місця проживання у цій квартирі. Його право спільної сумісної власності на вказану квартиру відповідач не визнає, має намір відчужити її без його ( ОСОБА_2 ) згоди. ОСОБА_1 заперечує проти добровільного поділу житла. Просить позов задовольнити.

15 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 11 серпня 2008 року по 17 січня 2019 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2019 року їх шлюб розірвано. Рішенням цього суду від 13 грудня 2019 року ухвалено стягувати аліменти з ОСОБА_2 на її ( ОСОБА_1 ) користь аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21 листопада 2019 року і до досягнення дочкою повноліття. Станом на 15 липня 2024 року розмір заборгованості з сплати аліментів становить 77 148,74 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах у ВП №62320124. За час шлюбу ними (сторонами) придбано квартиру АДРЕСА_1 за ціною 149 600 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 серпня 2012 року. Вважає, що при поділі спірної квартири, яка належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності, слід відступити від рівності часток, у зв`язку з тим, що з нею ( ОСОБА_1 ) проживає неповнолітня дитина, яка перебуває на її утриманні, а у відповідача на даний час наявна заборгованость по аліментах в розмірі 77 148,74 грн. Просить позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірної квартири В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення зустрічного позову, а саме: в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності 2/3 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. Вказує, що станом на 15 липня 2024 року розмір заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 77 148, 74 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах у ВП № 6232124. Зазначає, що відповідач з листопада 2019 року по лютий 2024 року не сплачує аліментів на дитину, що підтверджується розрахунком заборгованості. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2024 року задоволено її ( ОСОБА_1 ) позов до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів, вирішено стягнути з відповідача на її (позивача) користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 77 148,74 грн. за період з 1 листопада 2019 року по 8 серпня 2024 року. Зазначає, що за час перебування в шлюбі сторонами придбано спірну квартиру за 149 600 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 серпня 2012 року. Просить при поділі спірної квартири відступити від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя у зв`язку з тим, що з нею ( ОСОБА_1 ) проживає неповнолітня дитина, яка перебуває на її утриманні, у відоповідача на даний час наявна заборгованості у сумі 77 148, 74 грн. та наявне рішення суду про стягнення пені у розмірі 77 148,74 грн. за прострочення сплати аліментів.

З аслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 11 серпня 2008 року сторони уклали шлюб, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2019 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори Москалик Л.П., - ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним.

Згідно із ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (ст.57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано: «ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено: «відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Сторони не заперечують, що спірна квартира придбана в період їх спільного подружнього життя для їх сім`ї.

У постановах Верховного Суду у справах №6-612цс15, №6-2641цс15 зазначено, що для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановлені факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування свої вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві посилається на те, що станом на 15 липня 2024 року розмір заборгованості з сплати аліментів становить 77 148,74 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах ВП №62320124, а тому просить при поділі спірної квартири, відступити від рівності часток та визнати за нею право на 2/3 частини цієї квартири.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, зокрема, встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Набуття майна під час шлюбу майна створює презумпцію права спільної сумісної власності цього майна за подружжям, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23) зазначено: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.3 ст. 70 СК України відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки проживання дитини сторін із ОСОБА_1 , з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем за зустрічним позовом не доведена. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року (справа № 297/2837/17 (провадження № 61-7846 св19)). Такою обставиною не не може бути визнана заборгованість по аліментах, оскільки законодавством передбачені механізми стягнення заборгованості. Висновки суду першої інстанції не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий -______________________Т.І.Приколота

Судді: _______________Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк