Справа №305/1919/24
Провадження по справі 2/305/636/24
06.02.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу запозовом адвоката Губка Владислава Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
09.07.2024, адвокат Губко Владислав Валентинович, що діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 11.07.2024 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Призначено справу до судового розгляду на 13 годину 30 хвилин, 16 вересня 2024 року. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.
27.08.2024, представником відповідача подано через канцелярію суду клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання мотивував тим, що з метою повного та об`єктивного розгляду справи, доведення своєї правової позиції, надаючи судові особисті пояснення та забезпечення рівності та змагальності сторін, необхідним є розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
04.09.2024, позивачка ОСОБА_1 , подала через канцелярію суду відповідь на відзив. Зміст якого зводиться до наступного. Звертає увагу суду, що існують обгрунтовані сумніви, щодо дотримання строків на подання відзиву на позовну заяву представником відповідача. При цьому у відзиві на позов не наведено поважних причин пропуску строку подання відзиву та не міститься клопотання про поновлення строку для надання відзиву. Крім того, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Однак отримана позивачем копія відзиву не містила взагалі жодних додатків. Позивачка, ОСОБА_1 , не може погодитися з твердженням і аргументами викладеними у відзиві, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Абсолютно не згідна і категорично заперечує проти посилання представника відповідача на преюдиційні факти, які ніби-то мали місце. По-перше, у рішенні Рахівського районного суду від 20.01.2023 про розірвання шлюбу факт припинення з січня 2022 шлюбно-сімейних стосунків між сторонами судом не встановлювався. Про це йдеться лише у вступній та описовій частині рішення суду, де наводяться аргументи позивача. Натомість цей факт жодним чином не зафіксовано ані в мотивувальній, в резулятивній частині рішення суду. По-друге, у статті 60 Сімейного кодексу України чітко закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Оскільки, з відповідачем позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2012 до 22.02.2023, тому набуте ними за цей період вважає об`єктом спільної сумісної власності. По третє, справді право власності на спірний будинок зареєстровано 13.12.2022, однак будівництво вказаного будинку вони з колишнім чоловіком почали набагато раніше. Будівельний паспорт на вказаний будинок був виданий 26.09.2019, повідомлення про початок будівельних робіт 14.10.2019, а вже технічний паспорт виготовлено станом на 30.09.2022 (копії додаються). По четверте, зазначає, що оформлення та державну реєстрацію спірного будинку здійснено особисто нею, на підставі нотаріально посвідченої Довіреності виданої її колишнім чоловіком. Вказана довіреність видана відповідачем на її ім`я добровільно, без примусу. Вважає доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву необгрунтованими та безпідставними. Наполягає на необхідності відступити від презумпції рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 спірного майна, оскільки їх спільна дитина проживає з нею, чоловік жодним чином не займається вихованням дитини, залишив сім`ю, працює за кордоном, а сплачує аліменти, як не працюючий, отже вона з сином може претендувати на 2/3 майна. Вважає, що такий поділ буде справедливим, позовні вимоги підтримує та просить їх зодовольнити в повному обсязі.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 26.09.2024 клопотання представника відповідача задоволено. Вирішено розгляд справи за позовом Губка Владислава Валентиновича, що діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.
22.10.2024, представник відповідача Бакшеєва Аліна В`ячеславівна надіслала до суду клопотання, через систему "Електронний суд" в якому просила витребувати від Рахівської міської ради копії документів, наданих заявником (представником заявника) для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок.
25.10.2024 Рахівська міська рада надала копії документів, наданих заявником (представником заявника) для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 20.01.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 05 жовтня 2012 року, у виконавчому комітеті Костилівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, актовий запис №15, розірвано.
За час перебування у шлюбі в сторін народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчено Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.2016. Після розлучення син проживає разом з позивачкою і зареєстрований за її адресою.
Будівельний паспорт на вищевказаний будинок був виданий 26.09.2019.
Згідно роздруківки Держархбудінспекції України повідомлення про початок будівельних робіт від 14.10.2019.
Технічний паспорт виготовлено станом на 30.09.2022.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317910988 від 16.12.2022 року, будинок в АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, від 02.05.2024, вартість житлового будинку загальною площею 194,7 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 , складає 1931813,92 гривень.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст.ст.177, 178, 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 331 ч. 2 ЦК України, право власності на новостворений житловий будинок виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна (на нерухому річ) забезпечує його оборотоздатність у цивільному обороті.
Як на час перебування сторін у шлюбі, так і на час припинення шлюбу та на час державної реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 194,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , закон установлював правила, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо не погоджено інше; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (доходу); розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.ст.4, 86, 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст.2, 16 Закону України «Про власність», ст.22, 28, 29 КШС України, ст.ст.11, ст.368 ч.3, ст.ст.369, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України).
Житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований і введений в експлуатацію під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі і як такий, відповідно до прямої вказівки закону охоплюється поняттям спільної сумісної власності подружжя в разі оформлення відповідних прав на нього, із презумпцією рівності часток кожного з подружжя (колишнього подружжя) у праві власності, на що реєстрація права власності на будинок за одним із подружжя (колишнього подружжя) ОСОБА_2 , не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття сторонами права власності на це майно, відмови ОСОБА_4 від свого права тощо.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 , не спростовував жодним чином належність спірного житлового будинку до спільної сумісної власності колишнього подружжя.
Відповідно до вимог ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно вимог частини 1 статті 120 ЗК України (в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Як зазначено в частині 1 статті 377 ЦК України (в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Дана правова позиція додатково викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).
Також і в підпункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11(провадження N 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для будівництва та обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Подібні висновки викладені впостанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі N 6-814цс15.
З урахуванням зазначеного, оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя, тому до позивачки ОСОБА_1 , перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок. З наведених підстав правильними є висновок про те, що спірна земельна ділянка за наведених обставин належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям по 1/2 частці за кожним.
При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами пунктів а), в) частини 2 статті 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (частина 4 цієї статті). Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (частина 5 цієї статті).
Незважаючи на те, що земельна ділянка, на якій збудовано спірний будинок, набута відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку приватизації, однак з врахуванням того, що на такій подружжям за час шлюбу збудовано житловий будинок, тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка підлягає поділу між подружжям.
Відповідачем ОСОБА_2 , та його представником, адвокатом Бакшеєвою А.В., під час розгляду справи в суді не спростовано презумпцію правового режиму спільного сумісного майна подружжя, яким являється житловий будинок та земельна ділянка.
Щодо позовної вимоги позивачки про відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як зазначила позивачка та не спростувала цього вході розгляду справи , вона отримує аліменти на утримання малолітнього сина встановлені Рішенням. Фактично заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Як встановлено, письмовими доказами, відповідач сплачує встановлені судом аліменти та бере участь у додаткових витратах на його утримання.
Щодо необхідності у додатковому лікування та будь-яких додаткових витратах на утримання дитини, суд погоджується з позицією представника відповідача, ОСОБА_7 , відповідно до якої позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про збільшення розміру аліментів, або щодо стягнення додаткових витрат на утримання сина. Таких позовних вимог позивачкою до суду не заявлено.
Таким чином стороною позивачки не доведено існування будь-яких окремих обставин, які б давали суду підстави для відступлення від презумпції рівності часток при поділі спільної власності подружжя.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Крім того, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки заявлених позовних вимог задоволено половину, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 5792гривень. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення витрат зі сплати судового збору та за оцінку нерухомого майна в сумі 5792 гривень з відповідача.
Поряд з цим, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог відповідачу, таким чином суд залишає за відповідачем понесені судові витрати на правову допомогу пов`язану з розглядом даної справи.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 274, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позовну заяву адвоката Губка Владислава Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5792 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) гривні.
Відомості щодо учасників справи:
Позивачка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_2 .
Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2025 року.

Головуюча: М.О. Марусяк