Дата документу 11.02.2025Справа № 554/7063/24
Провадження № 2/554/1232/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого-судді Материнко М.О.

за участю секретаря Кашуби В.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

18.06.2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 23.01.2023 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір оренди житлового приміщення, за яким відповідач мала право проживати в квартирі позивача, яка належить їй на праві приватної власності. У це же день сторони уклали акт прийому-передачі житла та майна, який є невід`ємною частиною вказаного договору відповідно до п. 8.5. даного договору, і яким зазначено, що квартира та майно передано в оренду в справному стані.

20.03.2024 року відповідачем була складена розписка, згідно із якою відповідач зобов`язується добровільно сплатити позивачу грошові кошти за завдані відповідачем майнові збитки під час проживання в орендованій квартирі у розмірі 38 000 грн., з яких: 15 000 грн. за пошкодження коридору, 8 000 грн. за пошкодження телевізору, 900 грн. за хімчистку дивану та 14 100 грн. за борг за комунальні послуги. Вищевказані грошові кошти відповідач зобов`язувалась сплатити двома рівними частинами по 19 000 грн. до 10.04.2024 року та 10.05.2024 року.

На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути вказані грошові кошти у судовому порядку, оскільки відповідачем так і не було відшкодовано майнової шкоди шляхом сплати вищевказаних грошових коштів, а також моральну шкоду.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2024 року відкрито провадження у справі. Ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено до розгляду 11.02.2025 року у приміщенні Октябрського районного суду м. Полтави.

07.02.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи без виклику сторін, в якому зазначається, що сторона позивача просить розглянути вищезазначену справу без виклику сторін за наявними матеріалами у справі, заявлені позовні вимоги підтримуються у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву та/або інші документи по справі від неї не надходили, про дату, час та місце судового засідання повідомлена у встановленому ЦПК України порядку.

З урахуванням поданих раніше клопотань суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та доказів.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 23.01.2023 року був укладений договір оренди житлового приміщення, за яким відповідач мала право проживати в квартирі позивача, яка належить їй на праві приватної власності, про що свідчить доданий до позовної заяви договір та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Цього ж дня сторони уклали акт прийому-передачі житла та майна, який є невід`ємною частиною вказаного договору відповідно до п. 8.5. даного договору, і яким зазначено, що квартира та майно передано в оренду в справному стані.

20.03.2024 року відповідачем була складена розписка, додана до позовної заяви, згідно із якою відповідач зобов`язується добровільно сплатити позивачу грошові кошти за завдані відповідачем майнові збитки під час проживання в орендованій квартирі у розмірі 38 000 грн., з яких: 15 000 грн. за пошкодження коридору, 8 000 грн. за пошкодження телевізору, 900 грн. за хімчистку дивану та 14 100 грн. за борг за комунальні послуги. Вищевказані грошові кошти відповідач зобов`язувалась сплатити двома рівними частинами по 19 000 грн. до 10.04.2024 року та 10.05.2024 року.

Стаття 317 Цивільного кодексу України зазначає, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу України зазначає, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відповідності до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 509 Цивільного кодексу України вказує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк, (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 773 Цивільного кодексу України якщо наймач володіє та/або користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Стаття 810 Цивільного кодексу України зазначає, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

У відповідності до ст. 815 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Згідно із п. 5.2.2. Договору оренди житлового приміщення Орендодавець має право вимагати від Орендаря своєчасної та повної сплати орендної плати, а також вартість спожитих комунальних послуг щомісячно.

У відповідності до п. 5.2.3. Договору оренди житлового приміщення Орендодавець має право вимагати від Орендаря відшкодування збитків в зв`язку із знищенням чи пошкодженням приміщення, обладнання та комунікацій, якщо таке мало місце з вини Орендаря.

Постановою Київського апеляційного суду по справі № 755/113/22 від 14.07.2023 року, Постановою Київського апеляційного суду по справі № 757/4467/20 від 27.05.2021 року та Постановою Донецького апеляційного суду по справі № 243/652/21 від 25.11.2021 року зазначено, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Враховуючи вищезазначене, суд, на підставі поданих доказів, приходить до висновку, що відповідач завдала майнової шкоди позивачу, і факт заподіяння такої майнової шкоди та її розмір підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, доказів на підтвердження добровільного відшкодування завданої шкоди сторонами не надано, а тому, заважаючи на норми чинного законодавства та судову практику, позовні вимоги позивача про стягнення майнової шкоди з відповідача, а саме, грошових коштів у розмірі 38 000 грн., підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача, суд зазначає наступне.

Позивач вказує, що моральна шкода, завдана їй відповідачем, полягає у тому, що відповідач завдала майнової шкоди позивачу та не відшкодувала її, знаючи про таке заподіяння шкоди та обов`язку з відшкодування.

У результат цього, позивач змушена була звернутися до адвокатів для захисту своїх прав та інтересів в судовому порядку, так як зневірилась у позасудовому відшкодуванні шкоди відповідачем все це спричинило моральні страждання позивачу, а саме позивач перебувала у постійній знервованості та пригніченому психоемоційному стані через не відшкодування відповідачем майнової шкоди, яку було нею завдано.

Додатково, пригнічений та знервований моральний стан позивача спричинений тим, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину, що підтверджується доданим до позовної заяви свідоцтвом про народження, і весь цей час була заклопотана материнськими справами. Проте, у цей же час відповідачем була завдана майнова шкода та не відшкодована нею у добровільному порядку, і це призвело до того, що позивач, замість того, щоб приділяти увагу та час своїй новонародженій дитині, змушена була витрачати час та сили на поновлення своїх порушених прав та інтересів, а саме на пошуки шляхів по відшкодуванню майнової шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц(провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Суд погоджується з твердженнями позивача щодо заподіяної їй моральної (немайнової) шкоди та, виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань та переживань, їх тривалість, ступінь вини відповідача, який завдав моральної шкоди, суд приходить до висновку стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 19 000 грн.

Щодо судових витрат.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Зважаючи на задоволення позову у повному розмірі, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (за наявності заперечень учасника справи, якими є відповідні заперечення представника відповідача), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи:копію договору про надання правової допомоги від 16.05.2024 року, копію акту приймання-передачі виконаних робіт від 18.06.2024 року, копію квитанції по сплаті за надання правової допомоги від 06.06.2024 року.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) майнову шкоду у розмірі 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати за правову допомогу та за судовий збір у розмірі 11 211 (одинадцять тисяч двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії;

Суддя Материнко М.О.