П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 559/3719/24

Провадження № 22-ц/4815/253/25

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

13 листопада 2024 року в м. Дубно

Дубенського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цісар Ірини Валентинівни на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 69 297,64 гривень заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що спірна заборгованість виникла у ОСОБА_1 внаслідок порушення своїх зобов`язань за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі ТОВ "Манівео") кредитним договором і вона підлягає стягненню в судовому порядку на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" у зв`язку із отриманням ним права вимоги на підставі відповідного договору факторингу.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" суму заборгованості за Кредитним договором №593130353 в розмірі 69 297,64 гривень, з яких: 17 998,79 гривень заборгованості за основним боргом; 51 298,85 гривень заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі в розмірі 3 028 гривень.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку не були повернуті, а тому правонаступник первісного кредитора вправі вимагати захисту порушених прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення коштів.

На рішення суду представником ОСОБА_1 адвокатом Цісар І.В. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про неврахування судом того, що за договором факторингу, на підставі якого позивач отримав право вимоги, не було підтверджено здійснення оплати.

Крім того, незважаючи на те, що позивач, за черговістю через правонаступництво є третім кредитором, останнім не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження відчуження первинним кредитором права вимоги за кредитним договором на користь другого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" (далі ТОВ "Таліон плюс").

Також матеріали справи не містять жодних доказів використання електронного цифрового підпису відповідачем як позичальником при підписанні кредитного договору, надсилання його електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію"; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір тощо. Тим паче, матеріали справи не містять й доказів реєстрації відповідачем особистого кабінету, отримання ним логіну та пароля особистого кабінету або надсилання одноразового ідентифікатора на номер мобільного телефону ОСОБА_1 . Тобто твердження позивача про погодження істотних умов кредитного договору та підписання його відповідачем недоведені, а тому відсутні підстави що його контрагенти дійшли домовленості, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зважала й на неврахування судом попередньої інстанції строку дії кредитного договору, що складав 30 днів, а також того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом повинно було припинитись після спливу цього строку.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось, ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 07 вересня 2021 року між ТОВ "Манівео " (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №593130353 у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Відповідно до умов правочину відповідачу було надано кредит у розмірі 18 000 гривень першим траншем у вигляді кредитної лінії строком на 30 днів (дисконтний період), дата повернення - 07 жовтня 2021 року.

Сторони узгодили, що встановлений в п.1.7 договору строк кредитної лінії може бути продовжено за умови здійснення позичальником протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх нарахованих процентів та якщо позичальником активовано функцію продовження строку дисконтного періоду.

Згідно з п. 1.9 договору нарахування процентів за користування кредитом за дисконтною ставкою здійснювалось в розмірі 1,18 % в день. За умови продовження дисконтного періоду на умовах п.1.8 договору нарахування процентів здійснювалось з індивідуальною процентною ставкою, що становить 1,28% в день. У разі прострочення платежу після закінчення дисконтного періоду згідно з п.п.1.12.1-1.12.2 договору застосовується процентна ставка у розмірі 2,98% в день від суми кредиту за час користування ним, але не більше 90 календарних дні. Строк дії договору обчислювався з моменту його підписання електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) та до закінчення строку надання кредиту, визначеного в п.1.7 договору. Строк дії договору міг бути продовжений з урахуванням умов, передбачених п.1.8 та п.1.12.1 договору (а.с.6 зворот -9).

Долучений паспорт споживчого кредиту містить основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови, підписані та погоджені сторонами (а.с.5-6).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №593130353 станом на 31 серпня 2024 року вона становить 69 297,64 гривень за період з 06 березня 2023 року до 31 серпня 2024 року, з яких: 17 998,79 гривень заборгованість за основним боргом; 51 298,85 гривень заборгованість за відсотками (а.с.17).

З договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, який укладений між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "ЄАПБ", видно, що ТОВ "Таліон Плюс" передало ТОВ "ФК "ЄАПБ" за виплату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року до договору факторингу ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 69 297,64 гривень, з яких 17 998,79 гривень заборгованість за основним боргом; 51 298,85 гривень заборгованість за відсотками (а.с.16).

Разом з тим колегія суддів вважає хибним висновок суду попередньої інстанції про те, що з додаткової угоди №26 до договору факторингу від 31 грудня 2020 року можливо встановити укладення 28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" основного до неї договору факторингу №28/1118-01, згідно з яким ТОВ "Таліон Плюс" набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Як зазначив суд, дана угода є невід`ємною частиною договору факторингу, відповідно до якої сторони також дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції (а.с.11-13).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 зазначено, що доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні, а не документи, що засвідчують права, які передаються.

Згідно із п.1.3 договору право вимоги - права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги (п.4.1).

Отже, угодою передбачено також майбутній перехід права вимоги.

Чинним законодавством не заборонено відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності.

У спірних правовідносинах предмет права вимоги визначається договором факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року в редакції, викладеній на підставі додаткової угоди до нього №26 від 31 грудня 2020 року та № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, проте перехід права вимоги до боржників здійснюється за реєстрами права вимоги.

Так, у матеріалах справи відсутній реєстр переданих від ТОВ "Манівео" для ТОВ "Таліон Плюс" прав вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Додана копія додаткової угоди №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, в якій викладено повний текст договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року в новій редакції, сама по собі не є об`єктивним і переконливим доказом саме передачі прав вимоги у передбаченому договірними умовами порядку.

Не заперечуючи правомірність самого договору факторингу, слід дійти висновку, що в матеріалах справи відсутні належні докази його виконання в частині передачі клієнтом - ТОВ "Манівео" фактору - ТОВ "Таліон Плюс" прав вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії №593130353.

Тобто, як правильно зазначає заявник, це вказує на відсутність доказів переходу прав вимоги від первинного кредитора на користь другого кредитора, що спонукає до відмови в задоволенні позову наступному правонаступнику - третьому кредитору.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою, шостою-сьомою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч.1 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позов обґрунтовувався переходом прав вимоги, зокрема, й від ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" за кредитним договором, який укладено з відповідачем.

Очевидно, що для встановлення факту переходу права вимоги від ТОВ "Таліон Плюс" до ТОВ "ФК "ЄАПБ" необхідно було підтвердження отримання відповідного права ТОВ "Таліон Плюс", що у справі не доведено належними та допустимими доказами.

Натомість саме позивач повинен був довести обставини, які мають значення для вирішення спору у справі, та надати відповідні докази.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цісар Ірини Валентинівни задовольнити.

Скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2024 року.

Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків