У х в а л а

Іменем України

3 лютого 2025 року

м. Київ

Справа № 202/14136/23

Провадження № 61-14346ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - позивачка)

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року

у справі за позовом позивачки до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 - про визнання права власності за набувальною давністюі

в с т а н о в и в:

1. У липні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на 12/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння), які належали відповідачці за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 7 жовтня 2009 року.

2. 23 травня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив заочне рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 24 вересня 2024 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу позивачки залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Мотивував так:

- підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, який опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі особа володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном;

- відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші передбачені статтею 344 ЦК України умови набуття права власності за набувальною давністю;

- позивачка обґрунтувала позов тим, що з 2006 року безперервно проживає у спірній частці будинку, володіє та відкрито користується нею, доглядає за будинком, утримує його, робить у ньому ремонт, сплачує комунальні послуги, тобто безперервно та відкрито володіє цим майном понад 17 років;

- позивачці відомо про те, що спірна частка домоволодіння належить відповідачці, тобто вона знає про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому суд першої інстанції правильно виснував про недобросовісність позивачки та відмову в позові.

4. 21 жовтня 2024 року позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову. Обґрунтувала касаційну скаргу так:

- суди попередніх інстанцій застосували положення статті 232 ЦК України без урахування висновків, сформульованих у постановах:

Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, від 13 вересня 2023 року у справі № 760/27031/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18, від 11 березня 2024 року у справі № 132/1486/21, від 2 травня 2024 року у справі № 761/29679/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/7527/22, від 2 травня 2024 року у справі № 472/713/22, Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (щодо поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю);

- за набувальною давністю можна набути право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник невідомий, або він відмовився від права власності на належне йому майно, придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Відповідачка відмовилася від права власності на спірне майно. Тому позивачка має підстави для визнання за нею права власності на 12/100 частин домоволодіння за набувальною давністю.

5. 18 листопада 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали. Позивачка мала вказати дату отримання копії постанови апеляційного суду та надати докази на підтвердження цієї дати; пов`язати відповідні аргументи касаційної скарги з передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження; подати копію квитанції про сплату судового збору відповідно до кількості учасників справи; надати суду копії документа, який може підтвердити дійсну вартість 12/100 частини домоволодіння, а за необхідності, зумовленої цією вартістю, - також документ про доплату судового збору у розмірі, визначеному за законом.

6. 12 грудня 2024 року позивачка подала до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу (вх. № 39261/0/220-24 від 16 грудня 2024 року), до якої додані відповідні докази.

7. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає за касаційною скаргою товариства.

7.1. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

- 7 жовтня 2009 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, згідно з яким визнав 24/100 частини домоволодіння загальним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та відповідачки; визнав за останньою право власності на 12/100 частин домоволодіння;

- згідно з листом Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» № 12817 від 24 вересня 2021 року право власності на 24/100 частини домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1978 року, посвідченого Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-7471;

- 30 січня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, згідно з якимвизнав за позивачкою в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 12/100 частин домоволодіння;

- позивачка надала копію розписки ОСОБА_4 , згідно з якою він повідомив, що разом зі своєю дружиною-відповідачкою отримав від позивачки кошти за домоволодіння.

7.2. Позивачка зазначала, що вона відкрито, безперервно та добросовісно з 2006 року користується як 12/100 частинами домоволодіння, що належали ОСОБА_4 , який заповів їй належне йому майно, так і 12/100 частинами домоволодіння, що належать відповідачці згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 7 жовтня 2009 року. Відповідачка тривалий час не приїжджала до м. Дніпра, втратила до належної їй частки домоволодіння всілякий інтерес, жодних майнових претензій до позивачки не має, вимог не заявляє.

7.3. Суди обох інстанцій виснували, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявити особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знала, хто є власником; позивачка не є добросовісною набувачкою, бо знає про відсутність у неї підстав для набуття права власності; Тому немає підстав для визнання права власності у порядку статті 344 ЦК України. Позивачка ці судові рішення оскаржила. Стверджувала, що оскільки відповідачка не проявляє інтересу до домоволодіння, то фактично відмовилася від права власності на спірне майно, а позивачка має підстави для визнання за нею права власності на частку домоволодіння.

7.4. Верховний Суд вважає касаційну скаргу необґрунтованою. Суди попередніх інстанцій підставно відмовили у задоволенні позову.

7.5. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

7.6. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації (абзаци перший і третій частини першої статті 344 ЦК України). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

7.7. У касаційній скарзі позивачка не навела аргументів щодо того, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази. Наголосила, що відповідачка пасивною поведінкою та незацікавленням у вирішенні спору фактично відмовилася від права власності на спірне майно.

7.8. Верховний Суд неодноразово виснував, що для вирішення таких спорів важливо оцінити добросовісність заявника на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна у момент заволодіння останнім не знає (і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння. Крім того, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав його за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (зокрема про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, бо відсутня умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2018 року у справі № 571/1099/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18, від 11 березня 2024 року у справі № 132/1486/21, від 2 травня 2024 року у справі № 761/29679/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/7527/22, від 2 травня 2024 року у справі № 472/713/22).

7.9. Ця практика застосування норм права щодо набуття права власності за набувальною давністю є усталеною. Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виснували про те, що відповідний позов не могла заявляти особа, яка володіє майном з волі власника та завжди знала, хто ним є. Не заслуговують на увагу твердження позивачки про те, що відповідачка відмовилася від своєї частки домоволодіння. Відзиви на позовну заяву й апеляційну скаргу відповідачка не подала, про відмову від прав не повідомляла. З огляду на викладене суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою.

7.10. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

7.11. Тобто Верховний Суд не має повноважень встановлювати обставини справи, досліджувати докази й оцінювати їх на предмет достовірності та зважувати.

7.12. За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

7.13. Оскільки суд вважає касаційну скаргу, подану на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, необґрунтованою, він відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 - про визнання права власності за набувальною давністю.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко