ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року місто Київ

Справа № 369/4174/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1171/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2024 року (ухвалене у складі судді Янченка А.В., повний текст рішення складено 27 березня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року позивач звернувся із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за невиконання грошового зобов`язання за період з 16 липня 2020 року по 20 березня 2023 року у розмірі 587 320,56 грн, що складається з 3 % річних у розмірі 86 648,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 500 672,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/15765/19 від 19 жовтня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було стягнуто з відповідача за договором позики борг в сумі 1 079 035,00 грн, що складається з 850 200,00 грн основного боргу, 3 % річних в сумі 68 761,38 грн за період з 04 листопада 2017 року по 15 липня 2020 року та інфляційних втрат в сумі 160 074,31 грн за той же період.

Вважав, що судом встановлено боргове зобов`язання відповідача в сумі 1 079 035,00 грн станом на 15 липня 2020 року тобто на день подання позову від 15 липня 2020 року.

Рішення набрало законної сили.

Незважаючи на рішення суду відповідач продовжує ухилятися від повернення боргу, створює перешкоди в стягненні боргу не дивлячись на те, що квартира, яка належить йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування відповідачем здається в оренду за значну суму. Відповідач має і інше рухоме та нерухоме майно.

Через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики та рішенням суду заборгованість відповідача за невиконання грошового зобов`язання на день подання позову (станом на 20 березня 2023 року) склала 587 320,56 грн, яка складається: 3 % річних за період з 16 липня 2020 року по 20 березня 2023 року (977 дні) = 86 648,00 грн; втрати від інфляції за той же період (з серпня 2020 року по лютий 2023 року), згідно зі зведеним коефіцієнтом інфляції розрахованим за даними Мінфіну України = 500 672,56 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 31 січня 2024 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за невиконання грошового зобов`язання 3 % річних в сумі 68 309,84 та інфляційні втрати у розмірі 413063,04 грн за період з 16 липня 2020 року по 20 березня 2023 року.

У решті позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в дохід Держави судовий збір у розмірі 4813,72 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом вимог матеріального права та необґрунтованістю ухваленого рішення.

Указує, що суд не взяв до уваги, що на час дії воєнного стану відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з 24 лютого 2022 року у кредитних правовідносинах позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, унаслідок чого дійшов безпідставного висновку про задоволення позовних вимог за період з лютого 2022 року по березень 2023 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на необґрунтованість та безпідставність апеляційної скарги.

Вважав, що у зв`язку із ухваленням рішенням про стягнення заборгованості з відповідача, між сторонами більше не існують відносини з приводу надання кредиту (позики) відповідачу, оскільки наразі боргове зобов`язання визнано судом, рішенням якого відносини позики були припинені. Тому вважає, що і за час дії воєнного стану відповідач має сплачувати суми, передбачені ст. 625 ЦК України.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив відхилити її доводи та залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що на час подачі клопотання через гостре респіраторне захворювання (підозра на Ковід) відповідач позбавлений можливості надавати пояснення щодо заявлених заперечень на рішення суду першої інстанції.

У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів враховує, що відповідач доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання до клопотання про відкладення розгляду справи не надав (медичного висновку, довідки лікаря тощо), а також те, що свою позицію відповідач виклав в апеляційній скарзі та наявних у матеріалах справи доказів достатньо для перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою відповідача.

З урахуванням викладено та положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явився без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що згідно з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/15765/19 від 19 жовтня 2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було ухвалено рішення про стягнення з відповідача за договором позики борг в сумі 1 079 035,00 грн, що складається з 850 200,00 грн основного боргу, 3 % річних в сумі 68 761,38 грн за період з 04 листопада 2017 року по 15 липня 2020 року та інфляційних втрат в сумі 160 074,31 грн за той же період.

Рішення набрало законної сили.

Доказів виконання вище зазначеного судового рішення частково, чи у повному обсязі відповідачем суду надано не було.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення позивача, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів враховує, що єдиним доводом апеляційної скарги є те, що суд не взяв до уваги, що на час дії воєнного стану відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з 24 лютого 2022 року у кредитних правовідносинах позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, унаслідок чого дійшов безпідставного висновку про задоволення позовних вимог за період з лютого 2022 року по березень 2023 року.

Відповідач в апеляційній скарзі не висловив доводів щодо незаконності чи необґрунтованості висновків суду в частині констатації права позивача на отримання компенсації в порядку ст. 625 ЦК України, а тому колегія суддів переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 02 березня 2023 року не відповідає з огляду на таке.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки встановлено прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем щодо повернення суми за договором позики в розмірі 850 200 грн за період з 16.07.2020 по 20.03.2023, а тому позов підлягає задоволенню частково з огляду на помилковість розрахунків позивача та відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню враховуючи таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

При зверненні до суду позивач надав розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за порушення зобов`язання за період з 16 липня 2020 року до 20 березня 2023 року.

Водночас, як зазначено вище, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з 24 лютого 2022 року у кредитних правовідносинах позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що у зв`язку із ухваленням рішення суду про стягнення тіла боргу між сторонами перестали існувати договірні (кредитно-боргові) відносини, оскільки за приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Натомість, зобов`язання з повернення боргу відповідачем досі не виконано, що свідчить про збереження боргових правовідносин між сторонами та поширення на них згаданої норми.

Рішенням суду лише підтверджено боргове зобов`язання, а не припинено, як вважає позивач.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 02 березня 2023 року є безпідставними та задоволенню не підлягали.

Місцевий суд на вказане увагу не звернув, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 16 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

При розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних у період з 16 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року колегія суддів керується методикою розрахунку, яка визначена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, а саме, інфляційні втрати розраховується за формулою: [Сума боргу] * [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу], а три проценти річних розраховується за формулою: [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів].

За відомостями Державної служби статистики України індекс споживчих цін за вказаний період були такими: серпень 2020 - 99,80%; вересень 2020 - 100,50%; жовтень 2020 - 101,00%; листопад 2020 - 101,30%; грудень 2020 - 100,90%; січень 2021 - 101,30%; лютий 2021 - 101,00%; березень 2021 - 101,70%; квітень 2021 - 100,70%; травень 2021 - 101,30%; червень 2021 - 100,20%; липень 2021 - 100,10%; серпень 2021 - 99,80%; вересень 2021 - 101,20%; жовтень 2021 - 100,90%; листопад 2021 - 100,80%; грудень 2021 - 100,60%; січень 2022 - 101,30%; лютий 2022 - 101,60%.

Згідно з інформаційним листом Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012 інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, розрахунок сукупного індексу інфляції вираховується судом за такою формулою: 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60%.

МісяцьІндекс інфляціїСукупний індекс
Серпень 202099,80%0.
Вересень 2020100,50%1.
Жовтень 2020101,00%1.
Листопад 2020101,30%1.
Грудень 2020100,90%1.
Січень 2021101,30%1.
Лютий 2021101,00%1.
Березень 2021101,70%1.
Квітень 2021100,70%1.
Травень 2021101,30%1.
Червень 2021100,20%1.
Липень 2021100,10%1.
Серпень 202199,80%1.
Вересень 2021101,20%1.
Жовтень 2021100,90%1.
Листопад 2021100,80%1.
Грудень 2021100,60%1.
Січень 2022101,30%1.
Лютий 2022101,60%1.

Сукупний індекс інфляції за вказаний період становить 117,24 %.

Таким чином, інфляційні втрати за вказаний період становлять 146 574,48 (850 200 * 117,24 / 100 - 850 200) грн.

Розрахунок 3 % річних колегія суддів проводить таким чином: 850 200 грн * 3 % / 100% / 365 днів * 588 днів.

За вказаною формулою 3 % річних за період з 16 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року становить 41 089,11 грн.

Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 16 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 146 574,48 грн, а також 41 089,11 грн 3 % річних за той же період, а всього 187 663,60 грн відповідальності в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів встановила неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального право, що виявилося в незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих з відповідача на користь позивача 3 % річних з 68 309,84 грн до 41 089,11 грн та інфляційних втрат з 413 063,04 грн до 146 574,48 грн.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено частково, а саме на 31,95 % (187 663,60 / 587 320,56 * 100 %), а тому з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід Держави підлягав стягненню судовий збір у розмірі 1 876,50 (5 873,20 * 31,95 %) грн, а тому необхідно зменшити стягнутий з відповідача в дохід Держави судовий збір до такого розміру.

Разом із цим, відповідачу має бути компенсовано за рахунок коштів Державного бюджету України сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 913,90 (7 221 * 68,05 %) грн.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2024 року - змінити.

Зменшити стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних з 68 309,84 грн до 41 089,11 грн та інфляційні втрати з 413 063,04 грн до 187 663,60 грн.

Зменшити стягнутий з ОСОБА_1 в дохід Держави судовий збір з 4813,72 до 1 876,50 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 913,90 грн за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна