УХВАЛА

05 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 607/21441/23

провадження № 61-1056ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6143/2019/1416992 від 16 квітня 2019 року, а саме автомобіля марки «Mitsubishi Pajero Sport», 2013 року випуску, типу легковий універсал-В, укладений між відповідачами, та стягнути з ОСОБА_1

8 628 доларів США, що еквівалентно 313 764,98 грн за офіційним курсом

НБУ станом на 31 жовтня 2023 року.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням

від 29 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовив.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 10 червня 2024 року

ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 14 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без руху, надав строк на усунення недоліків апеляційної скарги. 28 червня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про усунення недоліків апеляційної скарги. Крім цього, у скарзі ОСОБА_2 просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 квітня 2024 року.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2024 року поновив строк на апеляційне оскарження та відкрив апеляційне провадження.

В подальшому Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2024 року закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Апеляційну скаргу повернув ОСОБА_2 .

Вказане рішення судом було прийнято з тих підстав, що вжиті ОСОБА_2 висловлювання у апеляційній скарзі, які не притаманні для написання ділових документів, відображають зневажливе ставлення заявника до судді першої інстанції, який ухвалював оскаржуване судове рішення, судової гілки влади загалом, а також зневажливо іронічна оцінка процесуальних дій та рішень у справі, яка не стосується прав, свобод та інтересів ні позивача, ні відповідача, є виявом очевидної неповаги, не спрямовані на ефективний захист її прав, свобод та інтересів, а тому суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

16 серпня 2024 року від скаржника до суду повторно надійшла апеляційна скарга в новій редакції, в якій ОСОБА_2 просила поновити строк на апеляційне оскарження та відкрити апеляційне провадження.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2024 року поновив строк на апеляційне оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня

2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Відкрив апеляційне провадження та витребував з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області матеріали справи № 607/21441/23.

Тернопільський апеляційний суд постановою від 12 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Скасував рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Ухвалив в даній частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу

№ 6143/2019/1416992 від 16 квітня 2019 року: автомобіль типу легковий універсал-В, марки «Mitsubishi Pajero Sport», 2013 року випуску, об`єм двигуна 2477 см 3, колір - чорний, д.н.з. - НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зобов`язав ОСОБА_3 повернути вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 540 000,00 грн, отриманих згідно договору від 16 квітня 2019 року.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 29 квітня 2024 року залишив без змін.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

20 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Самуляк М. Ю., через засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня

2024 року у вказаній справі, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу до Тернопільського апеляційного суду для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті

ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2025 року (на час подання касаційної скарги) - 3 028,00 грн.

Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6143/2019/1416992 від 16 квітня 2019 року недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину (стягнення коштів). Отже заявлена позивачем вимога є вимогою майнового характеру.

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн) та становить 540 000,00 грн.

Ураховуючи предмет позову, ціну позову та складність правових питань, вирішених судами під час розгляду цієї справи, судові рішення, ухвалені у ній, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку заявник мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Водночас посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки він на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених

пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб

(п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 19 серпня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров