Провадження № 4-с/369/37/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

за участі:

скаржника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Масюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , на дії органу примусового виконання та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Гризодуб Ярослав Дмитрович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на дії органу примусового виконання та зобов`язання вчинити дії.

Свою скаргу мотивував тим, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/14185/19 видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

23 березня 2020 року постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевської О.О. було відкрито виконавче провадження № 61356506 з примусового виконання зазначеного судового наказу.

13 квітня 2021 року між боржником і стягувачем було укладено договір про сплату аліментів на дитину. Перед укладенням договору сторони домовились, що стягувач відмовиться від примусового виконання судового наказу, подавши для цього відповідну заяву державному виконавцю. У договорі сторони визначили розмір заборгованості боржника станом на день його укладення 25 000,00 грн, з яких 20 000,00 грн підлягало сплаті до 15 квітня 2021 року, а 5 000,00 грн до 16 липня 2021 року. Зазначену заборгованість ОСОБА_1 в подальшому погасив. Того ж дня (13 квітня 2021 року) стягувач подала державному виконавцю копію вказаного договору та заяву про повернення виконавчого документа. При цьому стягувач зазначила, що «претензій до боржника не має, аліменти сплачувались вчасно і в повному розмірі». Відповідно до п. 6 договору від 13 квітня 2021 року розмір аліментів становить 4 000,00 грн на місяць.

Як зазначає представник скаржника, боржник увесь час добровільно сплачував аліменти на картковий рахунок стягувача та на картковий рахунок дитини (за згодою стягувача).

Перерахування аліментів за дорученням боржника увесь час здійснював дядько дитини, ОСОБА_5 . Загалом впродовж 2019-2024 років боржником було сплачено аліментів на утримання сина у сумі щонайменше 159 398,38 грн. До травня 2024 року у стягувача претензій щодо виконання боржником договору про сплату аліментів не виникало. Натомість, як вказує представник скаржника, у червні 2024 року стягувач звернулась до виконавця із заявою про проведення розрахунку заборгованості, при цьому інформацію про отримання аліментів впродовж 5 років приховала. Внаслідок цього державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості боржника по аліментам за судовим наказом, в якому починаючи з листопада 2019 року не вказано жодного отриманого стягувачем платежу.

01 серпня 2024 року представник боржника звернувся до державного виконавця із заявою, в якій просив здійснити розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ОСОБА_6 по сплаті аліментів: по-перше, з урахуванням добровільно сплачених впродовж 2019-2024 років сум, по-друге, з урахуванням положень укладеного між сторонами договору від 13 квітня 2021 року.

З огляду на викладене, на думку скаржника, загальна сума аліментів, яка підлягала сплаті боржником стягувачу станом на 01 серпня 2024 року мала бути обрахована наступним чином: 25 000 (заборгованість за період з листопада 2019 року до квітня 2021 року включно) + 156 000 = 181 000 грн. Оскільки боржником впродовж 2019-2024 років було добровільно сплачено стягувачу та власне дитині щонайменше 159 398,38 грн., власне заборгованість станом на 01 серпня 2024 року складає 181 000 159 398,38 = 21 601,62 грн. 16 серпня 2024 року на електронну пошту представника боржника державним виконавцем було направлено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61356506 станом на ним 01 серпня 2024 року, відповідно до якого така заборгованість складає 287 091 грн.

Тобто, як зазначає представник скаржника, державним виконавцем під час здійснення такого розрахунку не були враховані ані положення укладеного між боржником і стягувачем договору щодо розміру аліментів, ані добровільно сплачені боржником аліменти впродовж 2019-2024 років.

На підставі викладеного, скаржник звертається до суду та просить:

1)визнати протиправними дії державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергеліса Я.І. щодо складання 16 серпня 2024 року розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61356506 станом на 01 серпня 2024 року без врахування добровільно сплачених боржником аліментів та положень договору між сторонами виконавчого провадження про сплату аліментів на дитину;

2)скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №61356506 станом на 01 серпня 2024 року, проведений (складений) державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергелісом Я.І. 16 серпня 2024 року;

3)зобов`язати державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергеліса Я.І. провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, які ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням положень договору від 13 квітня 2021 року, щодо визначення їх розміру та фактично сплачених впродовж 2019-2024 років аліментів як на рахунок стягувача, так і на рахунок дитини у сумі 159 398,38 грн;

4)стягнути з Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , судові витрати, які він поніс у зв`язку із розглядом цієї скарги, а саме витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 3 000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2024 року провадження у справі за скаргою було відкрито та призначено до розгляду.

13 грудня 2024 року на адресу суду від представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Масюк Людмили Михайлівни надійшли заперечення на скаргу, в якій просять відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. Зазначають, що оскільки державний виконавець діє виключно у спосіб, визначений законодавством на основі виконавчого документу та документів, які йому надаються сторонами виконавчого провадження та які він витребовує від компетентних органів, сторона заінтересованої особи переконана, що державний виконавець Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергеліс Я.І. при здійсненні розрахунку заборгованості діяв виключно у законний спосіб.

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року у задоволенні клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Масюк Людмили Михайлівни про витребування доказів відмовлено.

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2024 року у задоволенні клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Масюк Людмили Михайлівни про зупинення провадження відмовлено.

У судовому засіданні скаржник підтримав подану скаргу та просив задовольнити подану скаргу у повному обсязі. Зазначив, що реалізував своє право на звернення зі скаргою до суду, так як вважає розрахунок заборгованості зі сплати аліментів неправомірним.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи просила відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі, зазначила, що вважає розрахунок заборгованості правомірним, а дії державного виконавця законними.

У судове засідання представник заінтересованої особи Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином. Причини неявки суду не відомі. Будь-яких заяв, клопотань від представника не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 2 цього Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі таких засад, як: верховенства права, обов`язковості виконання рішень та законності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 та 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 447 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами скарги суд постановляє ухвалу, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Судом встановлено, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/14185/19 видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

23 березня 2020 року постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевською О.О. було відкрито виконавче провадження № 61356506 з примусового виконання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/14185/19 від 13 грудня 2019 року.

За положеннями ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, вимоги чинного сімейного законодавства передбачають два порядки надання батьками утримання дитини - добровільний та примусовий. При цьому добровільне виконання батьками обов`язку утримувати дитину буває як фактичне так і договірне.

Частинами 1 та 2 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Статтею 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Так, 13 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір між батьками про сплату аліментів на дитину. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Мізірною Я.В. та зареєстровано в реєстрі за № 523.

Пунктом 6 вказаного Договору, ОСОБА_1 , як батько, зобов`язався утримувати дитину до досягнення нею повноліття, надаючи їй щомісячно грошову суму (аліменти) у розмірі, не менше 4 000,00 грн.; з яких 2 000,00 грн. сплачуватимуться ним до 5 числа кожного місяця і 2 000,00 до 28 числа кожного місяця. Зобов`язався сплатити в термін до 15 квітня 2021 року суму компенсацій за аліменти в розмірі 20 000,00 та залишок компенсації за аліменти в розмірі 5 000,00 грн. зобов`язався сплатити в термін до 16 липня 2021 року. Крім того, зобов`язався сплачувати інші додаткові витрати на дитину.

Враховуючи положення ст.ст. 8, 9 СК України, та виходячи з правової природи, змісту, нормативних підходів до форми, порядку укладення, зміни і припинення договору про сплату аліментів на дитину, даний договір є різновидом цивільних договорів у сімейному праві Україні.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, шляхом укладення договору в добровільному порядку та посвідчено в нотаріуса. Даний договір сторонами не змінювався, не розривався та на теперішній час є дійсним. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевською О.О. про скасування заходів примусового виконання від 16 квітня 2021 року в межах виконавчого провадження № 61356506 встановлено, що саном на 16 квітня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № 61356506 від 16 серпня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Ярославом ВЕРГЕЛІСОМ, станом на 01 серпня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з листопада 2019 року по липень 2024 року становить 287 091,00 грн.

Відповідно до розписки ОСОБА_5 , яка міститься в матеріалах скарги, останній підтверджує отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 159 398,38 грн. Зокрема вказано, що «Вказані кошти ОСОБА_1 мені передавав частинами впродовж 2021-2024 років (як правило, двічі на місяць) для перерахування як аліменти на утримання його дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Кошти я перераховував за повідомленими мені ОСОБА_1 реквізитами банківських карток: Нездимовському Іллі НОМЕР_2 та Москалик (Шаповаловій) Юлії: НОМЕР_3 (АТ «Універсал Банк»), НОМЕР_4 (АТ «Приватбанк»)».

На підтвердження здійснення вказаних переказів ОСОБА_5 надано відповідні виписки по рахункам, платіжні документи та довідки.

Так, згідно довідки від 23 липня 2024 року (Інформація про платежі клієнта Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» ОСОБА_5 за період 01.04.2021 22.07.2024) ОСОБА_5 здійснено перекази на користь отримувачів: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 та НОМЕР_7 на загальну суму 62 724,92 грн.

Згідно довідки від 30 липня 2024 року (Виписка по переказам клієнта на певного одержувача за період 01.11.2019 31.03.2021) ОСОБА_5 здійснено перекази на користь одержувача НОМЕР_5 на загальну суму 3 015,08 грн.

Відповідно до виписки про рух коштів по картці ОСОБА_5 від 10 липня 2024 року (Переказ на картку по операціям НОМЕР_8 ) за період з 25.09.2019 10.07.2024 здійснено перекази на загальну суму 51 383,46 грн.

Відповідно до виписки про рух коштів по картці ОСОБА_5 від 10 липня 2024 року (Переказ на картку по операціям ОСОБА_8 ) за період з 25.09.2019 10.07.2024 здійснено перекази на загальну суму 22 040,00 грн.

Відповідно до виписки про рух коштів по картці ОСОБА_5 від 10 липня 2024 року (Переказ на картку по операціям « ОСОБА_9 ») за період з 25.09.2019 10.07.2024 здійснено перекази на загальну суму 12 750,00 грн.

Вказані перекази були здійснені без зазначення підстав для цих переказів у графі «призначення платежу».

З урахуванням зазначених платіжних документів та квитанцій, наданих скаржником суду, ним через довірену особу було сплачено на користь стягувача та їх спільної дитини суму більшу ніж 159 398,38 грн., однак з урахуванням того, що суд не може виходити за межі вимог, заявлених скаржником, врахуванню підлягає сума саме у розмірі 159 398,38 грн.

01 серпня 2024 року представник боржника звернувся до державного виконавця із заявою щодо перерахунку заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням проведених сплат, однак державним виконавцем зазначені вище платежі не були враховані при розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВП № 61356506 від 16 серпня 2024 року, складений старшим державним виконавцем Ярославом ВЕРГЕЛІСОМ, було здійснено за період з листопада 2019 року по липень 2024 року, зокрема, з листопада 2019 року по квітень 2021 року ОСОБА_1 нараховано заборгованість у загальному розмірі 79 127,25 грн. Однак, з постанови головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевською О.О. про скасування заходів примусового виконання від 16 квітня 2021 року в межах виконавчого провадження № 61356506 вбачається, що саном на 16 квітня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі.

Вказане свідчить про невідповідність розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП № 61356506 від 16 серпня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Ярославом ВЕРГЕЛІСОМ, матеріалам виконавчого провадження.

Частиною 1 та 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 СК України).

За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому ст. 195 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржником державному виконавцю та до суду було подано документи про сплату на користь стягувача в період часу з 2019 року по 2024 рік аліментів на загальну суму 159 398,38 грн.

З матеріалів справи не вбачається, що до звернення до суду із вказаною скаргою у боржника та стягувача, існували відмінні від обов`язку сплати аліментів на утримання сина зобов`язання, як не вбачається і виникнення будь-якого грошового зобов`язання у ОСОБА_5 перед стягувачем. Тому, з 2019 року по 2024 рік ОСОБА_1 , добровільно виконував обов`язок за договором про сплату аліментів на дитину, через довірену особу ОСОБА_5 . Останній у здійснених грошових переказах не зазначав відомості про таке призначення платежу як «аліменти». Проте, не зазначення таких даних у квитанціях не спростовує того, що перерахунок коштів на користь стягувача скаржник здійснював саме з метою надання утримання дітям.

Таким чином, реалізовуючи стандарт переважаючої переконливості в оцінці обставин справи, та доказів, поданих учасниками справи, квитанцій без зазначення призначення платежу «аліменти», надані на підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів, мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості ОСОБА_1 за аліментами, оскільки доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем у матеріалах справи немає, як і не надано доказів відмови останньої від отримання грошових переказів від боржника, що також у сукупності з іншими доказами доводить, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_5 за дорученням ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , є саме аліментами на дитину.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18), від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23), від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22 (провадження № 61-4693св23).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заперечуючи проти вимог скарги, стягувачем та її представником не надано суду жодного доказу, який би підтверджував інше призначення перерахованих їй коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у державного виконавця були підстави та обов`язок зарахувати добровільно сплачені боржником кошти в рахунок належних до стягнення з нього коштів на користь стягувача в рамках виконавчого провадження № 61356506 з примусового виконання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/14185/19 від 13 грудня 2019 року.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 3 000,00 грн., суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Гризодуб Ярослав Дмитрович на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1671177.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Як убачається з матеріалів справи, скаржником на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано рахунок на оплату № 6 від 19 серпня 2024 року (на підставі договору про надання правничої допомоги № 05/24 від 24.07.24) на суму 3 000,00 грн та платіжну інструкцію № 0.0..1 від 19 серпня 2024 року (платник ОСОБА_10 , отримувач Збаранський і партнери, АО, призначення платежу правнича допомога за підготовку скарги на дії державного виконавця у виконавчому провадженні 61356506 (оскарження розрахунку від 16.08.2024 заборгованості по сплаті аліментів), сума 3 000,00 грн. Інших доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, зокрема, договору про надання правничої допомоги № 05/24 від 24 липня 2024 року, суду не надано. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу на користь скаржника.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про те, що дії державного виконавця щодо проведеного розрахунку заборгованості по аліментах є неправомірними, а відтак скарга підлягає частковому задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 81, 259-261, 268, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , на дії органу примусового виконання та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.

Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Вергеліса Ярослава Ігоровича, щодо складання 16 серпня 2024 року розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61356506.

Скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61356506 від 16 серпня 2024 року, складений старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Вергелісом Ярославом Ігоровичем.

Зобов`язати старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Вергеліса Ярослава Ігоровича провести перерахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 61356506 по примусовому виконанню судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/14185/19 від 13 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням фактично сплачених за період з 2019 року по 2024 рік аліментів на рахунки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на загальну суму 159 398 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто вісім) грн. 38 (тридцять вісім) коп.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

Ухвала набирає законної сили у прядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 12 лютого 2025 року.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА